DUCHOVNÁ ANATÓMIA ČLOVEKA.

Jakob Lorber

Knižná rada: Svetový obraz ducha – zväzok 1.

ÚVOD.

Knižná rada Svetový obraz ducha slúži k rozširovaniu novo zjavených diel Jakoba Lorbera vo forme, ktorá spĺňa doterajšie vydania. I keď len znalosť celého diela tohoto omilosteného mystika 19. storočia môže viesť ku hlbokému porozumeniu Boha, vesmíru a ľudstva, ktoré je zahrnuté v duchovnom učení Ježiša Krista, predsa sa javí v širokých kruhoch potreba, aby sa mohli určité dielčie obory tohto duchovného pokladu študovať v stručnejšej forme. To sa vzťahuje zvlášť na také prejavy, ktoré Lorber prijal vnútorným slovom o duchovných základoch prírody, o skrytom bytí vesmíru ako i o človeku ako spojujúcom článku od prirodzeného sveta k Božej duchovnej oblasti. Mnohým súčasníkom, hľadajúcim pravdu, podmienené ohromným rozsahom Lorberovho diela, je nemožné úplné preštudovanie jeho celého písomníctva. Preto si nakladateľstvo s novou knižnou radou  „Svetový obraz ducha” vzalo za úlohu zaoberať sa v každom jednotlivom zväzku určitou témou, ktorá sa často vysvetľuje na niekoľkých rôznych miestach a tu sa po prvý krát zhrňuje do uzavretého celku.
S výnimkou krátkeho úvodného komentára a prípadných pokynov vydavateľa uvádzajú tieto zväzky presné texty originálov. Pri tom sa ale prihliadlo bez sebamenšieho porušenia duchovného zmyslu, aby bol starý Lorberov spôsob reči nahradený novým, čitateľovi zrozumiteľným. Tým sa modernému čitateľovi otvára duchovný poklad diel nového zjavenia v spôsobe myslenia a reči súčasnosti. Mnoho nových poznatkov získalo ľudstvo od písomného pôsobenia Lorberovho (1840 – 1864) víťazným pochodom prírodných vied. Ale ich materialistický svetový názor začína teraz pozvoľna kolísať. Kiež večný svetový obraz ducha, ako nám ho inšpirované písomníctvo Lorberovo sprostredkováva, zjaví pravé jadro bytia všetkého získaného ľudského vedenia tak jasne, že v budúcom časovom období náboženstvo a veda – strom života a strom poznania, opäť zjednotené, porastú oba ako svedkovia k Božej láske a tvorivej múdrosti.
Vydavateľ

Predhovor.

Sú ešte početné, nevyjasnené tajomstvá alebo len málo prebádané na poli anatómie, onej vedy, ktorá je základom celej medicíny. Bádavý duch a technický pokrok síce  mnoho skrytého osvetlili, ale i v budúcnosti unikne mnoho metóde pozorovania, ktorej hlavným základom sú dva stĺpy anatomickej možnosti poznávania: Pitva telesných orgánov a obmedzené údaje rentgenového prežiarenia. Ak naráža rentgenový obraz pre rôznu hustotu telesnej hmoty a znemožňujúc priepustnosť lúčov, tu má pitva mŕtvol inú prekážku pri poslednom zdôvodnení činnosti orgánov. Lebo keď život (duchovne hovorené, duša) hmotné telo opúšťa, stráca sa tým ihneď u mnohých orgánov i tvar dávajúci princíp (pravidlo). Kedysi zmysluplne členený čiastkový kus tela je deformovaný alebo dokonca beztvarou hmotou, ktorá už dáva sotva tušiť spôsob jej živého pôsobenia. Moderná veda istotne stvorila praktické fyzicko – chemické predbežné podmienky, aby sa i po smrti po nejakú dobu u mnohých orgánov zachoval vegetatívny život. Ale pre dosahovanie ďalších anatomických výsledkov by boli žiadúce metódy tak jemnej podstaty, že ani súčasná mikroskopia nestačí viditeľne uchopiť tieto anatomické časti mikrokozmu človeka, v ich činných súvislostiach. Keď už príčina väzby atómov na molekuly zostáva nevyriešeným tajomstvom (a ním zostane tak dlho, dokým sa nevezme do úvahy tvorivá sila duchovne – duševných síl), ako by sa potom mohlo čiste hmotnými metódami i s ich prístrojmi očakávať, aby takým spôsobom prenikli do tajomstva života. Tu zostáva človek stále odkázaný na vnútorný dar nazerania, na silu videnia svojho duchovného oka. Nieje náhodou, že práve rozjímavý spôsob pozorovania na východe nám v početných predovšetkým v staroindických písmach odovzdáva anatómiu jemno-hmotného ľudského tela: onoho éterického tela, ktoré riadi vegetatívny život telesného bytia a ktorého vyžarujúce orgány (indicky čakry) tvoria spojovací článok medzi prvotným duševným životom človeka a telesným životom, ktorý je ním podnecovaný. Odmietanie týchto skutočností západnou školnou medicínou je dôvodom, prečo sa v zásade sotva zmôže na viac než čoho dosiahla doteraz. Ešte vyššie než toto duševné vnútorné nazeranie stoja ony zvláštne oznamované dary ducha, ktoré sa niekedy pozemskému človeku sprostredkovávajú inšpirovaným „vnútorným slovom”. Doposiaľ najvýznamnejším nositeľom tohoto Božieho daru bol mystik Jakob Lorber. V jeho dielach sa nájdu mnohokrát významné poukazy na zázračné dielo ľudského tela a mnohonásobnosti jeho umelecky bohatých orgánov a ich určenie v celkovom spolku bunečného štátu. Základom týchto odhalení je učenie o troj–jednote človeka. Jeho najvnútornejšom duchu ako vedúcej Božej iskre, o jeho duševnom bytí ako o svete sily, prostredníkovi života a tvorby a jeho jemnohmotnej a hrubohmotnej telesnosti ako nositeľke myšlienky a sily.
V tomto zmysle vyjadruje každý telesný orgán hmotne spodobnenú duchovnú tvorivú myšlienku, silovým prúdom duše pretkanú, dokým organický život ukazuje, až sa opäť silový potenciál duše z hmoty stiahne. Tu sa hovorieva, že život z tela utiekol. Teraz pôsobí jedine v duševnom tele ďalej, zatiaľ čo sa pozemsky hmotný obal rozpadáva a vracia sa do nerozdelenej prvkovej hmoty, z ktorej bol kedysi duchovnou vôľou a duševnou silou stvorený. Ďalší malý výňatok z rôznych Lorberových diel chce sprostredkovať prehľad, ako jednotné orgánové tajomstvá v poli duchovného videnia poznávajú svoj zmysluplný úkaz. Nech tieto ukážky podnietia čitateľa, aby sa chápal všetkého pokladu oných nových zjavení, z ktorých každé predstavuje zvláštny stavebný kameň k budúcemu svetovému obrazu ducha.

Vydavateľ

Srdce ako nositeľ života.

(Poznámka: Ďalej podaný výňatok z „Veľkého Evanjelia Jánovho” zobrazenia najdôležitejších častí nášho srdca, ukazuje jeho význam pre telesný a duchovný život človeka. Moderná anatómia a biológia plne potvrdí zvláštnu zmienku o určitom srdečne – nervovom vlákne ako zvláštnom nositeľovi života. Tak napríklad viedeňský lekár Wilfinger poukázal na to v časopise „Slovo”, že veda pozná v srdci jediné miesto, ktorého poranenie prináša nepochybne smrť. Je nazvané „Ultimum moriens” to je „to posledné čo umiera”. Psychológii je doposiaľ neznáme, že srdce vykonáva spojenie tela k duši, čím sa duševný život človeka môže tiež spojiť s jeho životom duchovným. Lorber tým potvrdzuje dokonca najstaršie indické učenie, podľa ktorého duchovne – duševný orgán človeka (anahata čakra) stojí v najvrúcnejšom striedavom pôsobení so zodpovedajúcim nervovým komplexom (plexus cardiacus).

(Z  VEJ zv. V. - 114 a zv.VIII.- 56) - Ježiš hovoril: „Telesný organizmus človeka má blízko v strede srdca svoj životný nerv: Nepatrný chumáčik, ktorým je celé ostatné telo oživované. Časti tohoto srdečného nervového chumáčika majú také zariadenie, že priťahujú životný éter z krvi a z nadýchaného vzduchu k sebe tak, že tým predovšetkým sami zostávajú nadmieru životne činné a potom za druhé túto životnú činnosť oznamujú celému organizmu a tým oživujú vhodným spôsobom celé telo. Najmenšie poranenie tejto časti srdca, v ktorej je menovaný hlavný životný nerv, má za následok okamžitú smrť. Tento pre človeka tak životne dôležitý malý nerv neleží práve uprostred srdca, ale skôr na jeho ľavej strane. V strede srdca je i veľmi veľký životný súbor, ale neni hlavným životným sídlom, ale tvorí len dielňu pre prijímanie a uchovávanie životnej výživnej látky z krvi a vzduchu. Odtiaľto ju ešte len prijíma hlavný životný nerv a oplodňuje ju ako života schopnú substanciu, to jest ako dočasný spolu prirodzený život duše, ktorá by bez tohoto nervu nemohla vojsť do celkom žiadneho spojenia s organizmom tela.

Tento hlavný životný nerv na ľavej strane srdca je nanajvýš nepatrná, pramalá bradavička, podobná najmenšej hmatovej bradavičke na najspodnejšom brušku malíčka na ľavej a zodpovedajúcemu brušku malíčka na pravej nohe. Tieto hmatové bradavičky, pokryté len pokožkou, sú hlavní hmatoví vodcovia nôh. Kto si teda malíčky zraní bude chodiť omnoho horšie, než keby si poranil iné prsty nôh.
V srdci sú dve nadmieru malé komôrky, ktoré zodpovedajú obom veľkým krvným komorám. Vašim očiam by boli obe tieto komôrky ťažko viditeľné ako dva najmenšie bodíky. Hoci sú tieto bodíky také malé, podmieňujú svojim zariadením celkom život srdca a ním život celého tela, a všetkých jeho nesčíselne mnohých častí a ústrojov. Prvá a teda najdôležitejšia komôrka zodpovedá tomu, čo je ducha a teda vlastného života a nazveme ju kladnou a teda pravdivou. Druhú, bezpečne menej dôležitú, hoci pre prirodzený život tela tiež nevyhnutne nutnú, nazveme však komôrku hmote zodpovedajúcu, teda zápornú. Táto komôrka nemá o sebe život, ale je len prijímacou nádobou pre život, ktorý s každým obnoveným tepom srdca ako by znovu prijíma z komôrky kladnej a oznamuje ho potom krvou celému telu.

Z tohto obrazu možno ľahko poznať, ako je srdce vo svojom životnom základe usporiadané a ako i musí byť, aby mohlo pozemskému telu slúžiť. Že srdce má a ešte musí mať veľmi mnohostranné a nadmieru umelecké a nanajvýš múdre organicko – mechanické zariadenie pre podporu v ňom vyvinutého života, je bez ďalšieho vysvetľovania pochopiteľné. Lebo kde má byť niečo privedené ďalej, tam musia byť a trvať pre tento účel tiež dobre prerazené cesty a prostriedky. Kladná životná komôrka v srdci je, čo sa jeho telesnej časti týka, síce najnepatrnejšia čiastočka jeho tela ale ľudmi, ktorým zabezpečuje a dáva život, neni vôbec poznaná a zostáva teda nepozorovaná. A predsa musí každý človek, ktorý chce vskutku poznať seba a Boha, duchovne vojsť do tejto najnepreskúmanejšej srdečnej komôrky pokorou a povoľnosťou a z nej prijatý život duchovne opäť odovzdávať. Ak tak človek činí, rozširuje životnú komôrku a osvecuje ju skrz naskrz. Tým je celé srdce a zo srdca celý človek duchovne oživovaný a poznáva Boha v sebe. Lebo teraz môže nahliadnuť, ako život v tejto životnej komôrke z Boha vteká a tu zhromaždený, sa utvára na slobodný, samostatný život. V tejto komôrke tak pôsobí vlastný duch z Boha. Ak ľudská duša vchádza pokorou a láskou do tejto komôrky ku večnej láske Božej, tu dosahuje znovuzrodenie duše v duchu z Boha, čo človeka ešte len utvára k obrazu a podobenstvu Božiemu.

Stavba a činnosť ľudského mozgu.

(Poznámka: Ďalší popis je z VEJ IV. Týmto vnútorným slovom prijal Lorber vykreslenie života a pôsobenia Ježiša Krista za dobu jeho trojročného učiteľského úradu. Duchovná dokonalosť Božieho Syna ho uschopnila, aby Svojou vôľou niekedy i Svojim učeníkom otváral vnútorný zrak, aby mohli jeho poučenia nasledovať. Túto skutočnosť nech si čitatelia zvlášť všímajú, aby mali potrebné porozumenie pre dielom podané učenie o mozgu i s predvedeným vzorom mozgu.)

Pán: Predo Mnou na stole ležali štyri snehobiele okružliaky. Dva boli väčšie a dva menšie, zodpovedajúce veľkému hlavnému prednému mozgu pre obrazy svetla a malému zadnému mozgu pre znamenia tónov. Dotkol som sa kameňov a tu sa stali priesvitné ako horský krištál. Tu som na ne dýchol a rozdelili sa na milióny štôrstenných pyramídiek. Každá mala tri vonkajšie plôšky a jednu základňu. Dva kamene po Mojej pravici predstavovali mozog v správnom poriadku, po Mojej ľavici naopak, ako sa obvykle objavuje chybnou výchovou a dodatočne ešte inými zlými vplyvmi. Tam niesú len čisté pyramídy, ale vedľa týchto, ktorých je málo, všelijaké iné tvary, figúry a typy, a to tým presnejšie, keď som ich prídychom desaťkrát zväčšil. Teraz som povedal: „ Viďte. Tu po pravici stojí veľký hlavný predný mozog z nanajvýš pravidelných pyramíd, rovnako tak malý zadný mozog, ten je trikrát menší, ale pre prijatie vzduchovo - vibračných čísiel (tónového chvenia – kmitov) ešte dosť preveľký pre pozorovanie duše. Prehliadnite si obe hromady po Mojej ľavici. Tu sú veľmi rozdielne tvary a tie sa nikde dobre nehodia k sebe. Dutý priestor je hneď tu, hneď zas tam a dáva podnet ku všelijakým falošným zrkadleniam, ako to neskôr skutočne uvidíte. Pozorujte tvary. Opakovaným prídychom oddelím mozgové tabuličky v komorách a spojím ich polárne v každej komore ako i komory samé a prednú hlavu so zadnou hlavou, aby sa tým mozgové tabuľky stali spôsobilé pre prijímanie obrazov a znakov.

Cyrenius (rímsky miestodržiteľ v spoločnosti Ježišovej) s údivom zvolal: „Teraz mi vychádza svetlo. Prvotní Egypťania, ktorí po prvý raz postavili svoje školské budovy v podobe pyramíd, boli iste ešte prvotne dokonalé ľudské duše, teda z vnútra plní svetla a mohli obhliadať organickú stavbu svojho tela. Im boli tieto pyramidálne tvary ako najdôležitejšie pre poznávanie človeka istotne tiež obhliadnuteľné, prečo potom tento tvar zvolili pre výstavbu svojich veľkolepých školských stavieb. Oni asi tiež čo najpresnejšie prehliadli a premerali stavbu každej jednotlivej mozgovej tabuľkovej pyramídy a potom dali tiež každej pyramíde vnútorne v najväčšom merítku také zariadenie, ako ho našli v mozgu. Preto má pyramída také množstvo chodieb a miestností, v ktorých sa dnešní i sebarozumnejší človek nemôže vyznať.”  Nato som odvetil:  „Úplne správne. Tak to bolo a Egypťania dali teda tiež steny pyramíd pomaľovať zvlášť z vnútra všelijakými znakmi, písmenami a obrazmi (hieroglyfmi), ktoré zodpovedajúcim spôsobom ukazovali, čo človek tejto zeme vo svojom tele má prekonať a prebojovať až ku sebapoznaniu a ako je pravá láska stredom všetkého života. Ale teraz dýchnem ešte raz na naše štyri mozgové hromady a potom uvidíš tiež niečo podobné ako oné dva a dva obelisky (špicaté stĺpy) pred egyptskými pyramídami. Špicaté stĺpy boli iste určené pre iný účel než oné dva stĺpčeky pred každou plochou mozgových pyramídových tabuliek: Mali len oznamovať, že sa v pyramídach má hľadať múdrosť, ku čomu bol pripustený len čisto čistý človek. Ony dve malé špičky pred plochami mozgových tabuliek, ktorých má každá mozgová pyramídka osem, sú písatká, ktorými pohybom zvláštnych mozgových nervov, ktoré sú v nanajvýš umelom a organicky mechanickom spojení s nervami zrakovými a sluchovými, sú tabuľky popisované buď podľa určitého poriadku alebo pokresľované ešte inými primeranými duchovnými obrazmi. Tieto písadlá naplníme teraz lymfou (miazgou) a začneme s pozorovaním najskôr u riadneho mozgu. Chcem, aby tabuľky tohoto mozgu boli najprv riadnym spôsobom akoby zo srdca celkom riadne popísané ako čo do videnia tak i počutia. Čo teraz spozorovali pozorní pozorovatelia? Videli, ako sa z oných špičiek rinuli cez mozgové tabuľky červenavé a modravé hviezdičky, a to v takom poriadku, že veľmi ostré oko začalo z týchto nespočetných hviezdičiek na mozgových tabuľkách objavovať všelijaké najpodivuhodnejšie obrázky. Tiež som pravdaže pre tento okamih zariadil, že oči pozorujúcich dostali na niekoľko okamihov vlastnosť silne zväčšujúceho mikroskopu, lebo inak by pozorovatelia nemohli z tak malých svetelných obrázkov a tvarov mnoho vidieť. Preto, že však teraz uvideli tabuľky tisíckrát zväčšené, tu mohli už veľmi mnoho objaviť. Opýtal som sa Cyrénia, čo vidí a on povedal:  „Pane, zázrak na zázrak. Z veľmi pohyblivých a veľmi mnohých ústrojov po celej dĺžke a krížom krážom súcich obeliskov pred pyramídkami prúdi ustavične množstvo svetlo červenavých a svetlo modravých hviezdičiek. Obidve tak povediac tykadlá každé zo štyroch stien pyramíd sú nepretržite činné, jazdia so všetkou horlivosťou svojimi iskry sršiacimi špičkami neustále po ploche pyramídy, stojacej naproti, a posypávajú ju hviezdičkami. Mohlo by sa myslieť, že týmto zdanlivo nezmyselným a akoby náhodným jazdením po trojhrannej tabuli nemôže povstať nič iného než nejaká čmáranina, ale vyrastajú ako samé od seba všelijaké usporiadané útvary až milo pohliadnuť. Teraz len pozorujem, že sa oba stĺpčeky upokojujú, ak je nejaká plocha celkom pokreslená. Možno však sotva veriť, že týchto tisíckrát tisícov značiek a obrázkov môže byť v krátkej dobe nakreslených dvoma živúcimi písadlami na túto trojuholníkovú tabuľu. Hoci vidíme plochu vo výške muža, sú tvary síce ešte malé, stoja tu však v dokončenej čistote. Ale prečo nemožno objaviť žiadne obrázky v zadnej hlave na celkom podobných tabuľkách ako v hlave prednej? Vidím tam len rýdze čiary, body a iné hákovité kresby, z ktorých nemôžem byť múdry. Čo to znamená?”  Hovorím: „To sú znaky tónov a slová. Niesú tu však samy pre seba, ale sú v stálom polárnom spojení s jednou plochou tabuľky mozgu prednej hlavy a tón alebo pojem, ktorý sa nanáša pomocou čiar, bodov a iných hákovitých značiek na tabuľky zadnej hlavy, býva v rovnakom okamihu tiež obyčajne primerane obrázkom zakresľovaný na najspodnejšie ležiacu pyramidálnu plochu prednej hlavy a tak znázornený duši ku ľahšiemu rozoznaniu. Pre uskutočnenie toho musia byť natiahnuté početné nervové niťky od každej mozgovej pyramídky zadnej hlavy ku príslušnej pyramídce prednej hlavy, inak by si nikto nemohol učiniť jasnú predstavu o nejakom počutom pojme, o nejakej slovami popisovanej krajine alebo konaní. Nečlánkované tóny, tiež hudba sa neprenášajú, preto si tiež žiaden človek nemôže predstaviť pod tónom alebo pod harmóniou alebo melódiou nejaký obraz alebo nejakú vec, lebo ako bolo povedané, také tóny sa na mozgové tabuľky prednej hlavy znovu nezakresľujú, ale zostávajú ľpieť ako čiary, body a háčiky jedine na príslušnej stene pyramídy zadnej hlavy. Od stien pyramíd zadnej hlavy, pokreslených čistými tónmi, idú však preto nervy cez miechu k nervom prsnej jamky (gangliám - zhluku nervových buniek) a odtiaľto k srdcu, z ktorého to dôvodu hudba, ak je čistá, pôsobí tiež hlavne na srdce (myseľ), uchvacuje ho a činí nezriedka nežným a mäkko cítiacim.  Ale od srdca vychádzajúce a vystupujúce, môžu byť tóny ničmenej svetlom lásky dvoma obeliskami zaznamenávané na mozgové tabuľky vo tvaroch a sú potom duši nezriedka sprievodcami do veľkých životných siení ducha a preto môže byť pravá a čistá hudba veľmi nápomocná duši k úplnému spojeniu s jej duchom. Preto sa učte a vyučujte čistej hudbe. Avšak nečistá a oplzlá hudba pôsobí pravý opak.

Teraz si sa dozvedel, ako sa i tóny okľukou stávajú niečím pre dušu nazerateľným, nie síce ako obrázky vecí, ale ako vyššie duchovné tvary a značky, aké podobné nachádzame na starých egyptských pomníkoch. Ale všetko to sa deje len u riadne usporiadaného a neskazeného mozgu správnym pretvorením zo srdca, pričom sa mozgové pyramídy najprv popisujú svetlom lásky všelijakými duchovnými a duševnými tvarmi.

Spojenie zmyslových orgánov s mozgom.

Po tejto predbežnej práci pre porozumenie veci musíme ešte obrátiť niekoľko pohľadov na to, ako konečne i duša vtlačuje na mozgové tabuľky obrazy z hmotného sveta. Teraz chcem, aby sa tam zaznamenávali okom prichádzajuce obrazy. Čo teraz vidíte? Všimnite si teraz zvlášť písadiel, umiestnených pred dvoma stenami, ako sa naraz celkom zatemnili. Zdá sa, akoby boli naplnené veľmi tmavou šťavou. A hľaďte, už sme všetci živo do posledného ťahu zakreslení na mozgových tabuľkách vedľa stromu a všetkého, čo tu vidíte, ale nie jednostranne a mŕtvo, ale všestranne a živo. Každý pohyb, ktorý robíme, bude tu raz ako tisíc tisícov krát reprodukovaný, a napriek tomu zostáva jedno predošlé alebo tiež tisíc predošlých postavení, zakreslených vo vnútorných komnatách pyramídy, oku duše ihneď viditeľných, preto duchovne duševným svetlom stále osvetlených. To je pôsobenie, čiastočne nazývané „pamäť”, čiastočne „spomienka”, pretože to väzí vnútri mozgových pyramíd. Toto sa však mnohonásobným odrazením tak znásobuje, že človek môže jeden a ten istý predmet nosiť v sebe nespočetnekrát. Tak nosí každý človek vo svojej duši a ešte nevýslovne viacej vo svojom duchu celé stvorenie od najväčšej do jeho najmenšej časti, pretože je z neho vzatý. Všetky kresby z oblasti vonkajšieho sveta sa objavujú o sebe síce len ako temné obrazy, ale svetelné obrazy z lepšej oblasti životnej, stojace za nimi, osvetľujú prirodzené obrazy a tie sú teda vcelku a vo všetkých svojich častiach dostatočne osvetlené, takže ich môže duša v ich najvnútornejšom zložení celkom dobre prezerať, chápať, o nich bádať. (Príčina ľudského rozumu a logiky).

Okrem toho je však zvlášť predný mozog v stálom spojení s nervami čuchovými a chuťovými tak ako je zadná hlava spojená so všeobecnými nervami pocitovými. Tieto nervy zanechávajú teda tiež na zvlášť k tomu určených mozgových tabuľkách určité znaky, z ktorých duša ihneď a celkom ľahko opäť poznáva, ako napríklad vonia tá či ona kvetina alebo masť, či ako chutí pokrm. Lebo zariadenie je také, že každá čuchová alebo chuťová tabuľka je veľmi citlivými nervami v presnom spojení s tou či onou predmetnou tabuľkou. (Obrazná predstava čuchového predmetu). Tým sa duša rýchlo a ľahko dozvedá, s čím má pri tom do činenia. To isté platí i o chuti. Rovnako tak sa predstavuje duši tiež, čo sa týka všeobecného pocitu, zadnou hlavou predmet, ktorým bol vzbudený nejaký pocit v jeho tvare a zložení.

Ale všetko to sa deje len u nanajvýš dobre usporiadaného mozgu. U skazených mozgov nájdeme k tomu sotva vzdialené podobnosti. U druhého (neusporiadaného) mozgového vzoru môžete pozorovať v tabuľkovom zložení a nepravidelnosti hlavných a vedľajších komôr namiesto čistých pyramíd všelijaké stereometrické figúry, medzi nimi kotúče, sféroidy a iné kašovité hrudy. I oba obelisky pred stenami sú väčšinou sotva viditeľné, sú ako celkom zakrpatené a nerovnakej veľkosti a sily. Taký mozog prichádza často už taký rozorvaný z tela materského. Ako môže potom slúžiť duši?

Neskazený a skazený mozog.

„Pozrite na pravý, neskazený mozog. Aká jasnosť v jeho útvaroch. Všetko je svetlo a všetky tvary ako svojim vonkajším označením, tak i vnútorným organickým usporiadaním možno tu vidieť v najvyššej jasnosti čisto vytvárané. Aké jasné pojmy a predstavy musí taká duša obdržať o všetkých veciach a pomeroch. Aký múdry a v každom ohľade životne silný stojí tu taký človek. Teraz však máme pred sebou skazený mozog a uvidíme, ako sa tento mozog dodatočnou a zvrátenou výchovou ešte viac kazí. Pozrite teraz na pravý chaos mozgu. Nikde neni usporiadaná súvislosť. Tu a tam je len zakrpatená mozgová pyramídka. Všetko sa skôr podobá hromádke štrku než usporiadanému orgánu. Takú podobu dostáva mnohý mozog už v materskom tele (chybnými obrazmi a vzdelaním duše). Čo bude potom z takého človeka v budúcnosti, aké pokroky učiní s takým mozgom v skutočnej škole života? Áno, keby sa pri tom už zostalo a započalo sa so starostlivým vzdelávaním srdca po dobu asi desiatich rokov. Ale kde sa na to ešte pomýšľa? Svetskí chytráci majú síce v určitom ohľade cieľ, a to poväčšinou ostrý rozum, žiaľ, sebecký. Príčina tejto bystrosti je v tom, že sa u každého človeka aspoň v strede mozgu udržujú pyramídové mozgové tabuľky usporiadané v riadkoch. Tým môže i svetský rozum pre čisto pozemské účely priniesť niečo zvláštneho. Ale všetko vnútorné, hlbšie duchovné je napriek tomu takým ľuďom cudzie. A viďte, všetko to záleží v základnej skazenosti mozgu už v materskom tele a ďalej v ešte horšej výchove srdca a mysle. Keby aspoň po narodení nastúpila správna výchova v menovanom zmysle, tu by sa tým mohol predzrodene skazený mozog z najväčšej časti uviesť opäť do poriadku. Takí ľudia by potom mohli dosiahnuť mnohú jasnosť a životnú silu a silami pravej dobroty srdca by sa po rokoch dalo stratené opäť celkom nahradiť. U človeka so skazeným, temným mozgom nepreniká žiaden svetelný lúč, nosiaci v sebe zodpovedajúce duchovné tvary, z temne materiálneho mozgu do jeho duchovne – duševného mozgu, zostávajú teda i celkom zakrpatené mozgové tabuľky duše v sebe temné a prázdne. I keby samo svetlo ducha tlačilo tieto tabuľky, tu by to duši práve tak málo prospelo ako keby niekto postavil svetlo do celkom prázdnej, len vápnom obielenej miestnosti. Ale keď oko ducha nahliadne do mozgových tabuliek a sú prázdne, tu potom tiež nenechá svetlo prenikať dovnútra a duša zostáva naďalej temná. Potom budú znovu nutné násilné prostriedky pre činné oživenie jej mysle, aby sa na jej základe a pôde začali usporiadavať pravé cesty. Teraz vám chcem ukázať, ako pôsobí vtlačovanie prvých svetských pojmov takému skazenému detskému mozgu.

Teraz spozorujete, ako obelisky pred niektorými roztrúsene ležiacimi pyramídami, začínajú nemotorne a lenivo nanášať na tabuľku o veci veľmi chudobný obraz s celkom temnou substanciou. Následok tejto mazaniny je, že sa duša takého dieťaťa nemôže dlho vyznať vo skôr povedanom alebo ukázanom vecnom pojme, dokým sa nezmôže, aby si po mnohonásobnom opakovaní utvorila doposiaľ temnú predstavu. Dôvod toho spočíva v nezrelosti tých mála o sebe ešte celkom poriadnych mozgových tabuliek. Písadlá pred nimi umiestnené, samé ešte celkom slabé a necvičené, sú vonkajšou mocou nútené kresliť na hrubé, dávno ešte pre zakresľovanie náležito nepripravené tabuľky bez príslušného, zo srdca vychádzajuceho cvičenia a bez správnej substancie. Preto sa tento obraz vždy opäť znova rozplynie a musí byť často nespočetne krát znova zakresľovaný, aby mohol na nezrelej tabuli zostať. Duša potom vidí len mdlé najvonkajšie obrysy. O jej vnikaní do vecného pojmu možno ťažko hovoriť. Mnohým a namáhavým nútením sa chudobné mozgové tabuľky pomazávajú čiernym náterom, tiež Božie učenie sa vklíňuje do mozgu ako násobilka, bez toho aby mohlo slúžiť vzdelávaniu srdca a mysle. Pretože teraz žiadnym čulejším pohybom mysle duchovné svetlo zo srdca do mozgu nevystupuje, tak sa musí duša preorientovať miesto nazerania na pociťovanie svojich temných, stereotypných obrazov mozgových tabuliek. Ale ak si získava taká zakrpatená duša svoje vedenie len ohmatávaním oných tabuliek, tu zapiera i v pozemskom bytí všetky pojmy ducha a za skutočnú pravdu uznáva len, čo môže svojimi hrubými pozemskými zmyslami ohmatať. Ony výtvory skazeného mozgu, ktoré väčšinou nemajú žiadne pyramidálne vzdelanie, sa k ničomu nehodia. V duši vytvárajú len pocit bezútešného nič nepoznania. S takými ľuďmi je preto každý rozhovor o vyšších a nadpozemských veciach márny, lebo ak ťažko chápu už veci prirodzenej (žiaden náhľad), ako majú rozumieť duchovným alebo nebeským pravdám, keď ich duši chýba vnútorné svetlo.

Mozog a duša.

Kto u dieťaťa namiesto mysle podrobuje najprv rozum určitému vzdelávaniu, privádza vývoj jeho mozgu do neporiadku. Ak nieje ešte mozog z dvoch tretín zrelo zdokonalený a je tým zaťažovaný, aby prijímal mnoho slov, obrazov, čísel a znakov na doposiaľ veľmi mäkké a ešte vodnaté mozgové tabuľky, potom sa tieto pyramidálne plochy jednak stávajú tvrdšie a pri tom námahou pamäte celkom znetvorené. Celý mozog je pri tom dlho prelepovaný všelijakými otlačkami (dojmy) a pre prijímanie jemných znakov sa činí nevnímavý, hoci by mal práve tie prijímať, pretože vystupujú z mysle, zo srdca. Keď sa neskôr  prináša duši z mysle nejaká vyššia duchovná pravda, tu nemá žiadnu väzbu a duša ju nemôže „uchopiť”. K tomu má duša stále pred sebou ešte množstvo hmotných hrubých svetských obrazov ako hustý les a týmito môže celkom slabo nahliadať na nekonečne mnohé jemné znaky (mysle, srdca). Niekedy sa jej celkom jemne v mozgu na okamihy objavia parné obrazy, ktoré vystúpili zo srdca, tie ale považuje za skreslené obrazy, pretože sa hrubé hmotné obrazy (zmyslové dojmy) stavajú pred duchovný obraz a čiastočne ho zakrývajú alebo dokonca celkom rozrušia. Cesta cez mozog je kvôli nazeraniu duše raz stanovený životný poriadok. U mechanizmu ľudského tela trvá prísny matematický poriadok, podľa ktorého stojí všetko na svojom mieste, bez toho že by sa niečo posunulo o vlások, bez konečnej zmeny celého organizmu sa nemôže nič zmeniť. Tak je to aj u organizmu duše, ktorý je predsa o mnoho jemnejší a duchovnejší než telesný. Môže len vidieť a počuť mozgom hmotného tela (behom pozemského života). Iné dojmy, ktoré sú tupé a nevysvetliteľné, môže duša pravdaže aj s inými nervami počuť, ale tie tiež musia byť v neprerušenom spojení s mozgovými nervami, inak by podnebie nemalo schopnosť chuti a nos by nemohol čuchať. Dokým duša obýva pozemské telo, zostáva mozog jej hlavným orgánom videnia. Ak je správne utvorený, potom i duša bude presne vidieť mozgu z mysle jej vtlačované obrazy života a podľa toho myslieť, rozhodovať a jednať. Kde u iného počutia duše behom jej telesného života (napríklad  prsnou jamkou, slnečným pletivom) nemá mozog spoluúčasť, nezostáva duši spomienka, ale nanajvýš temné tušenie. Ale čo u vnútorného zrenia mozgu duši utkvie v mozgu duševnom, to môže v nej pozorovať a poznávať len duch. Znetvorený telesný mozog neprospieva duši pre vnútorné nazeranie v ničom. Ale ak je mozog v správnom poriadku zo srdca vzdelávaný, budú sa duchovné životné obrazy mozgovým tabuľkám skôr vtlačovať než obrazy hmotné. A pretože duchovné obrazy sú svetlo, tu budú ďalej prichádzajuce dojmy z vonkajšieho sveta presvetľované a tým vo všetkých svojich častiach pravej múdrosti pochopiteľné (Zásada „osvietenia”). D o s l o v

Ako Lorber i Swedenborg učia, že všetky hmotné veci a prejavy sú odrazy duchovných myšlienok = praobrazom ako tvorbám božsky–duchovného sveta. Zmienené duševno–mozgové učenie potvrdzuje svojim odhalením dvojitého otlačovania mozgu duchovné podnety (svetelné obrazy zo srdca a vonkajšími zmyslovými dojmami hmotné obrazy), dôležitosť správneho vývinu mozgu pre duševnú stavbu každého človeka, duchovnú a telesnú anatómiu, ktorá každé doterajšie vedecké bádanie stavia ďaleko do tieňa.

Stavba a činnosť vnútorností.

Poznámka: Uvedené výňatky sú z Lorberovho diela „Zem a mesiac”, oddiel  „Prirodzená zem”. Tam slúžili k zodpovedajúcemu osvetleniu podobných činností zemského telesa, ktoré ako vesmírne hmotné bytie podlieha rovnakým životným zákonom ako prirodzené ľudské telo. Niektoré v ďalej vykreslených orgánových tajomstvách určitých častí vnútorností budú tu osvetlené v zornom poli duchovného pohľadu a musí sa oceniť ako vynikajúce obohatenie doposiaľ vedecky získaných anatomických výsledkov.

Stavba sleziny a príprava krvi.

Kto by mohol pozorovať kúsok zvieracej alebo ľudskej sleziny, objavil by množstvo malých komôrok, ktoré sú väčšinou štvorhranného a kubického obsahu, niekedy tvoria i trojhranné pyramídy. Tieto komôrky, zriedkavejšie vajcovité, sa v rohoch spojujú malými organickými valčekmi; steny týchto komôrok sú voľné, preto sa slezina ohmatáva mäkko a voľne. Medzi komôrkami, na seba zoradenými, prebieha množstvo krvných ciev, ktoré tu úzke, tu široké, sa predstavujú oku ako vlákno pavúka, keď ho svojimi šedo bielymi lepkavými perlami obsadzuje. Tiež krvné cievy sú po dĺžke i šírke sleziny vo veľmi veľkom počte rozdelené.

Začínajú v jednej jedinej cieve, ktorá je v spojení so žalúdkom a končí opäť v jednej hlavnej cieve, ktorá má priame spojenie k srdcu. Celé slezinové pletivo objíma jemná pokožka a tou prebleskujú komôrky a šnúrovité krvné cievy ako tmavočervené bradavičky. Pretože slezina je nanajvýš jemné pletivo, je nadto ešte obklopená tukovým pletivom, aby bola pre svoju stálu treciu činnosť dobre zaistená. V mŕtvom stave vykazuje slezina silne zmenený tvar, preto jeho vyšetrenie nepripúšťa žiadne závery o činnosti (tu zlyháva i rentgenový obraz). Priame spojenie sleziny so žalúdkom a srdcom je zdôvodnené v tom, že zo žalúdka do krvi prechádzajúce šťavy do seba prijíma, na vlastnú krv premeňuje a potom ďalej vedie do srdca. U plnokrvného človeka sa môže ľahko prihodiť, že príliš preplnená slezina nemôže všetku krv odovzdať srdcu a nahromadená krv sa vráti späť do žalúdka, odtiaľto sa vyzvracia. Často sa vyskytujúce zvracanie krvi pochádza väčšinou od sleziny a len zriedka z pľúc.

Keď šťava, vypadajúca ako bielok, prejde zo žalúdka do sleziny, zostane v týchto krvných žilách, podobným perlám na šnúre po určité obdobie väzieť a ešte až s každým tepom postúpi o jednu perlu ďalej. Zároveň však každým tepom vznikne trenie komôr a sleziny. Týmto trením sa naplňujú tieto komôrky elektrickým ohňom, ktorý sa prejavuje smerom ku žalúdočnej krajine ako kladný a smerom ku krajine srdečnej ako záporný. Preto sú komôrky ku krajine žalúdka viac ostrohranné, zatiaľ čo v krajine smerom k srdcu prechádzajú skôr do vajcovitých. Týmto elektrickým ohňom sa komôrky prirodzene hneď veľmi rozširujú, hneď opäť veľmi stlačujú. A pretože tieto komôrky sú ako na hranách, tak i medzi sebou, ako i tiež s každou takou cievnou guličkou malými valčekmi v spojení, tým sa spôsobuje, že šťavy v krvných cievach prichádzajú vždy viac a viac do malého kvasenia. Týmto kvasením sa vylučuje ešte veľmi často v nich sa vyskytujúci kysličník uhličitý a býva potom komôrkami odovzdávaný časťou žlči, časťou však tiež tuku. Zároveň vznikajú týmto kvasením samé malé bublinky, ktoré keď prídu pod vládu zápornej elektriny, viac sa zmrštia a prijmú čočkovitú podobu. Ako také sú potom práve touto zápornou elektrinou napoly naplnené, tým dostávajú šafránovo nažltlú farbu a vstupujú teda už ako krv do srdečnej komory, lebo krv není súvislá tekutina, ale je to kaša, skladajúca sa z malých čočiek, ktorá vo svojich malých, na povrchu veľmi hladkých a klzkých čočkách prenáša a rozdeľuje zápornú elektrinu do celého tela. Táto elektrina potom tiež otepľuje celý organizmus. A kde sú potom tieto čočky poháňané veľmi tesnými cievami, tam sa rozpukávajú a po tomto rozpuknutí sa ich obal stáva tekutý a prechádza do tak zvaných lymfatických (miazgových) šťiav, zatiaľ čo sa týmto rozpukávaním uvoľnená elektrická látka ako éter, obsahujúci železo, spotrebuje pre oživenie nervov.

Pečeň a ľadviny v ľudskom tele.

Ako slezina je aj pečeň jednou z najdôležitejších častí vnútorností. Je vo zvieracom a ľudskom tele vylučovacím ústrojenstvom jedovatých látok, ktoré sa nachádzajú vedľa oživujúcich látok v každej potrave. Každý človek, všetky zvieratá (teplokrvné) by boli po požití potravy telesne usmrtené, keby ich telo nemalo orgán, priťahujúci k sebe všetky jedovaté substancie, hlavne kyselinu uhličitú a kyanovodíkovú horčinu a aby ich čiastočne močovodom neodvádzalo. Túto činnosť vykonáva pečeň. Jej stavba je podobná slezine, čo sa týka vnútornej stavby, ale tvarom sa viac podobá pľúcam. Podľa toho sa pečeň rovnako skladá z množstva na seba zoradených komôrok, ktoré ako u sleziny sa spájajú – len trochu užšie. Vedľa týchto komôrok prechádzajú naprieč pečeňou štyri rôzne cievne rúrky, ktoré však nemajú podobu rúrok, prebiehajúcich slezinou, ale sú to rovnomerne prebiehajúce ústroje, ktoré sú navzájom spojené s ešte menšími prechádzajúcimi cievami, ktorými sú všetky ústroje tejto časti vnútorností vo vzájomnom spojení. Časť týchto ciev vychádza zo srdca a vedie primerané množstvo krvi do tejto časti vnútorností, aby tu bola krv nasýtená potrebným množstvom uhlíka a pomerne malou dávkou kyanovodíka, po čom potom takto nasýtená je spôsobilá uskutočniť trávenie v cievach zažívacích a odtiaľto ďalej tvoriť tiež vonkajšiu kožu. Ku vnútornému použitiu neni už táto krv použiteľná, preto sa tiež nemoci pečene poznávajú veľmi ľahko hlavne na vonkajšej koži. (žltačka).  Druhý druh ciev ide do pečene zo žalúdka. Tento druh ciev prijímá všetky ony vodnaté substancie, v ktorých sa práve odvádza veľmi zriedený kyanovodík, v pečeni sa v náležitom pomere malými spojovacími cievami odovzdáva krvi a ostatná časť sa odovzdáva z pečene ľadvinami močovému mechúru, ktorý to potom ako neužitočnú látku odstraňuje močovou rúrou z tela.  Tretí druh vychádza rovnako opäť zo žalúdka a uvádza do spojenia najmä jeho sliznicu so žlčníkom v pečeni. Týmito cievami sa odlučuje hlienovitá uhlíkatá alebo žlčovitá látka z jedál v žalúdku a uchováva sa z najväčšej časti v žlčovom mechúre za tým účelom, keby človek alebo zviera vyvinuli príliš málo tejto zažívacej látky prijatými pokrmami v žalúdku, aby potom pečeň musela zo svojej zásoby opäť niečo odovzdať späť žalúdku, lebo všetko trávenie záleží v akomsi druhu kvasenia, ktorého sú, ako je známe, niektoré živiny viac schopné než iné.

Štvrtý druh ciev sú malé veterné žily, ktoré, vychádzajúce z pľúc, sú vedené v rôznych okľukách. Nimi sa tvorí čiastočne žlčník a je udržovaný v stále jednomernom napätí. Zároveň sa týmito cievami privádza do žlče stále náležité množstvo atmosférického vzduchu a ním toľko kyslíka, aby žlč nezačala kvasiť a týmto kvasením nevytvorila potom v tele onu zhubnú látku, z ktorej pochádzajú hlavne všelijaké zápaly, reumatizmy, dna a podobne. Preto je tiež pre ľudí veľmi zlé zdržovať sa v takých miestach, kde sa namiesto oživujúceho čiste atmosférického vzduchu vdychuje len dusíkatý vzduch bez dostatku kyslíka. Akcia a reakcia týchto štyroch druhov ciev sa práve zas uskutočňuje ako u sleziny elektrickým fluidom, ktoré vzniká vo vopred zmienených komôrkach trením. Ale elektrický oheň pečene je najprv vzbudzovaný hlavne ohňom v slezine.

Trojaká činnosť ľadvín.

V ľudskom a zvieracom organizme je ľadvina v trojakom ohľade veľmi pozoruhodným nástrojom života. Má tri podstatné a nadmieru dôležité určenia, bez ktorých by nemohol trvať vôbec zvierací život a rozmnožovanie by bolo nemysliteľné a žiadna živá bytosť by nemohla dosiahnuť telesne radostného pocitu. Určitá veselosť prichádza z ľadvín, prečo je o tomto orgáne mnohokrát i vo Svätom písme zmienka. Ľadvina má predovšetkým tú úlohu, aby prijímala z pečene odvádzanú, pre život nespôsobilú vodu a absorbovala (vstrebávala) to čo z tejto vody ešte prospieva životu a celkom neužitočnú časť vody dopravovala do močového mechúra.

Vstrebávaná voda sa pretvára v oplodňujúce semeno. Semeno je pravdaže ešte prijaté krvou a vedené do celkom vlastnej cievy, kde je potom ako kladne polárna sila rovnakou zápornou silou tak zvaných semenníkov podporovaná a uspôsobovaná na plodenie. Toto je druhé určenie ľadviny. Tretia, ešte dôležitejšia úloha tejto časti záleží v tom, že ľadvina je malými, skôr skrytými cievami vo veľmi úzkom spojení so srdcom, pľúcami, žalúdkom, slezinou a pečeňou a teda – duchovne pozorované – slúži dočasne duši pre pobyt, nutný práve pri plodení a preto tvorí v prirodzenom živote určitú veselú náladu, ktorú je treba pripísať nie telu, ale duši a v nej činnému duchu. Ale tento slastný pocit sa telesne pripravuje v ľadvine, ktorej vankúšový tvar sa zodpovedajúcim spôsobom vyníma ako mäkké sídlo pre dušu. I pri tak zvanom somnambulizme (teraz nazývanom stavom tranzu) vstupuje duša väčšinou do tejto časti vnútorností, ktorá je gangliovými nervami v najužšom spojení s prsnou jamkou, ktorou to krajinou potom duša počuje (slnečným pletivom) a môže sa i s vonkajším svetom spojovať.

Stavba ľadviny má rovnako významnú podobnosť so slezinou a pečeňou, len sa od nich podstatne odlišuje vankúšovou podobou. Po oboch stranách ľadviny sú isté laloky, ktoré sú od seba oddelené značným zatlačením a belavým tkanivom, a ako celok súvisia len strednou líniou, ktorá je rovnako bielym väzivom, ktorým sa tiahnu hlavné vodné kanály a odovzdávajú lalokom ušľachtilú semennú látku, ktorú vstrebávajú z prichádzajucej vody z pečene. V lalokoch sa táto šťava stáva elektrinou, v nich splodenou, zrelšou, jemnejšou a tekutejšou a ako taká je potom prijímaná do jemných krvných ciev ľadviny, v spojení s krvou je semenná substancia privádzaná ku srdcu, odkiaľ potom vlastnými cievami prestupuje do zásobných komôr, pre ňu určených. Tu prijímá semenná látka pre svoje upotrebiteľné určenie zo semenníkov stále potravu a získava tým pre plodenie nutnú schopnosť.

O utváraní ľudského tela.

Poznámka: Vo VEJ, bohatom na vysvetľovanie veľkých životných tajomstiev, sú i niektoré kapitoly (zv. IV) venované utváraniu organických bytostí. I keď fyziologické skutočnosti plodenia, tehotenstva a pôrodu sú vedou dostatočne preukázané, tu musí predsa poznanie, pri tom účinkujúcich duchovne – duševných príčin stále zostávať vyhradené zjavujúcemu sa vnútornému zreniu. O týchto nadzmyslových postupoch pri utváraní zvieracích a ľudských tiel s ich všeobecnosťou i rozdielmi sa tu vo výňatkoch v poučných rozhovoroch v ďalšom rozpráva.

(Pán)... Čo tu vidíte svojou duševnou silou videnia ako bezpočet ohnivých hadov ako šíp v rýchlom pohybe, je vlastná živná látka všetkého organického života, soľ vzduchu a mora, ktorú prírodovedci nazvú „kyslík”. Táto látka je pôvodne vlastná duševná podstata a zodpovedá ako taká myšlienkam, skôr ešte než sa zoskupia ku predstave tvaru, ktorý sa má stvoriť. Ak ale nájdete postačujúce množstvo tejto duševnej životnej látky niekde pohromade stlačenej, tu se taktiež skoro z toho utvorí oživený tvar. Ak sa takí ohniví hadi stiahnu v stovkách a tisícoch na jeden chumáč, tu začne prudko svietiť. To je znamením sebauchopenia oných životne – ohnivých hadov a tým je už i nejaká predstava pod nejakou (jemno hmotnou) formou hotová a tá sa ďalej vytvorí ako tvor. Teraz sa pýtate, kto dobre modeluje týchto životných duchov ku nejakej životne čulej forme? To vám má podľa Mojej vôle zodpovedať Rafael...

(Rafael vysvetľuje). Látka, z ktorej všetko, čo nekonečnosť obsahuje vznikla, sú čisté myšlienky Boha. My prastvorení, jedine vôľou Všemocného Ducha Božieho vyvolaní praanjeli („Elohim” stvoriteľských dejín, „Archanjeli” kresťanského učenia) najprv, - všetky veci a bytosti potom skrze nás, ktorí sme boli a sme prvými prijímajucimi nádobami pre Božie myšlienky a predstavy. Uchopujeme z Boha prichádzajuce životné myšlienky, ktoré sa vám predstavujú v podobe ohnivých dlhých jazykov, dohromady a tvoríme podľa Božieho poriadku v sebe tvary a bytosti. A keď sa pýtate po hmotnej látke pre utváranie týchto bytostí: Sú tieto hadovito ohnivé jazyky duchovne-duševné stavebné kamene z ktorých vzniklo (bolo stvorené) všetko hmotne – bytostné? (Hmotný zhusťujúci postup, prechod zo stavu energie do stavu hmoty).

Ak sa spájajú podľa vôle ducha takéto ohnivo dlhé jazyky (teda duševný tvar kyslíka) do jasno žiariaceho ohnivého klbka, tu sa tlačia ohnivé jazyky na seba a snažia sa dosiahnuť stredu, lebo tu je stred najvyzretejších myšlienok, ktoré budú uprostred budúceho tvaru bývať a ktoré istým spôsobom tvoria najbohatšiu potravu pre pôsobenie dlhých jazykov. Vy sa síce divíte môjmu, z prvého prapočiatku bytia odvodenému vysvetleniu. Ale ak obrátite svoj pohľad ku vonkajšej prirodzenosti vecí, tu to potom opäť skoro ľahko nájdete: Pozorujte napríklad vaječník sliepky. Niektoré vaječné chumáčiky budú ešte malé ako hrášky, iné už ako malé jabĺčka. Vnútri ľahkého okoženia je len beztvarý žĺtok. Teraz je táto ústredná látka stále viac vyživovaná a nasadzuje okolo seba priehľadný bielok. Po nejakej dobe sa vylúči z bielka látka najhrubšia a usadí sa ako pevná šupka okolo vajca ako ochrana proti premáčknutiu pri znášaní. A teraz začína sliepka na vajci sedieť. Aké tu nastávajú zmeny. V žĺtku sa to počína hýbať a usporiadavať, lebo správne tvarové myšlienky (ohnivé dlhé jazyky) sa spájajú a priťahujú k sebe myšlienky im najbližšie príbuzné. V priebehu tohoto postupu, stále sa rozširujúceho, objavíte skoro srdce, hlavu, oči, vnútornosti a nohy ako i krídla budúceho kuriatka. Takto usporiadané myšlienky (čiastočné predstavy) priťahujú k sebe stále viac to, čo je s nimi rovnorodé a vytvárajú všetky orgány, aby boli pre život schopné. Ak je telo takto vytvorené, spozoruje skoro do celého organizmu prejdená životná myšlienka, ktorá je vlastne dušou, že sa nachádza ešte vo väzení. Preto sa začne silnejšie hýbať, prelomí telo (postup pôrodu) a vstupuje ešte mdlo do veľkého sveta. Tu začína prijímať k sebe vonkajšiu svetskú potravu a tým tiež rásť. Je tu organická živá bytosť, ktorá je umocnená prijímať z vonkajšieho sveta z prírodných ríší zodpovedajúce duševne špecifické časti ako potravu; duchovnú ku ďalšiemu vzdelávaniu svojej životnej duše (hmotná strava) nie len pre udržanie organizmu, ale i k novému tvoreniu rovnorodých bytostí.

Pohlavie však pochádza vždy od väčšej či menšej tiaže, pevnosti a síl živej základnej myšlienky. Ak je od prvopočiatku úplne pevná, takže je už v sebe samej ideou, povedie jej utváranie k podobe samčej. Ak stojí však prvopočiatok základnej životnej myšlienky na druhom a ľahšom stupni, prejde vytváranie na samičku. (Obdoba tohto príkladu zvieraťa s ľudským telom, ktoré rovnako podlieha týmto zákonom prírodnej ríše, nepotrebuje ďalšie poukazy).

Postup plodenia a vývoja u zvieraťa a človeka.

Párením sa zvierat sa deje iba podrážďovanie k usporiadanej činnosti základnej životnej duševnej myšlienky, prítomnej už vo vajci, bez ktorého by táto myšlienka zostala vo svojom nemom a lenivom pokoji. Zvieracie duševné chumáčiky (ohnivé jazyky) sa zhlukujú v určitom počte a poriadku v každom materskom tele. Tu u zvieraťa podnietia najprv ženušku, tá podráždi mužíčka k oplodneniu nie ale, že by vložil do matky nové semeno, ale len k činnému prebudeniu už jestvujúceho životného chumáčika v materskom tele. Toto sa deje tým, že semeno samčie, skladajúce sa už zo slobodnejších a neviazanejších životných duchov, uvedie viazaných životných duchov v materskom chuchvalčeku do určitej revolúcie. Bez tohoto nútenia by zotrvávali v lenivosti. A nikdy by sa nechápali tvorby a organizácie bytosti. Samčí duchovia nenechajú ženských duchov v pokoji, ktorému to dráždeniu sa oni mocne vzpierajú, pretože sa prikláňajú k pokoju a bez nútenia by neboli ochotní podrobovať sa nejakej trvalej a usporiadanej činnosti. (Delenie buniek, tvorba orgánov). Bez vonkajšieho podnetu by sa materský životný chumáčik stále viac scvrkával, pretože by sa jeho časti sťahovali stále viac do stredu (sídlo myšlienky), ten celkom vysali a nakoniec by s ním museli celkom zakrpatieť. (Podstata každého sťahujúceho postupu). Ale teraz sem pristupujú samčí, len pre pohyb nadšení praživotní duchovia a potierajú samičie lenivé chumáče.(Stretávajú vajíčka so spermatom). A už sa začínajú menší samičí životní duchovia hýbať a snažia sa zbaviť týchto votrelcov. Ale títo duchovia nikdy neustúpia a podrážďovanie ženských životných duchov zasahuje vždy hlbšie až ku ich hlavnému životnému stredu. Ten sa konečne začína tiež hýbať a pretože životní duchovia ho obliehajúci silnou pohyblivosťou opäť sa veľmi vyhladovali, sú nútení brať potravu od svetla mužských životných duchov a tým sa zase sami stávajú jasnejšími. Touto činnosťou prinútení, dostávajú obliehajúci z vnútra popud, aby sa viac a viac zoraďovali ku nejakému dobre usporiadanému opevneniu. Teraz dobre osvietení silnejší životní duchovia idúci smerom k stredu poznávajú (duševne) svoj úmysel a jeho poriadok a zoskupujú sa podľa poriadku svojej príbuznosti. Z toho potom vznikajú organické spojenia a vonkajšie prechádza do tvaru, ktorý sa stále viac a viac podobá bytosti, ktorá má byť stvorená. (embryonálny vývoj). I keď pri plodení a utváraní človeka je veľká podobnosť so zvieraťom, tu je však základ toho veľmi rozdielny. Žena má už síce v sebe prírodnú látku, ale keď sa deje plodenie, je síce podnietený i životný chumáčik a oplodňuje sa, ale ten je odstrčený ako bobuľa od hrozna a privádza sa na správne miesto svojho budúceho vývoja. Tam k nemu pristúpi už hotová duša, pestuje po nejakú dobu túto životnú bobuľu, až látka v nej pokročí tak ďaleko, že duša, stále viac sa sťahujúca, môže vniknúť do ešte veľmi tekutého embrya (zárodku). K tomuto výkonu potrebuje duša asi dva mesiace. Keď sa embrya celkom zmocnila, stáva sa citeľne živé a v priebehu zrenia rýchlo dorastá do poriadnej veľkosti.

Dokým niesú nervy telesného dieťaťa úplne vytvorené a činné, pracuje duša so sebavedomím čo najhorlivejšie ďalej a zariaďuje telo podľa jeho potrieb. (Znetvoreniny majú svoju príčinu vždy v určitej duševnej lenivosti pri stavbe ľudského tela). Ak sú však raz vytvorené všetky nervy a ak sa stáva ich stále sa vyvinujúci duch celkom podľa poriadku činný, potom sa duša viac a viac upokojuje a nakoniec usína v krajine ľadvín. (Porovnaj s tým kapitolu o ľadvine). Teraz stráca svoje sebavedomie a len živorí a nespomína si už na svoj predošlý stav. Až niekoľko mesiacov po narodení sa začína stále viac prebúdzať, čo možno dobre pozorovať z úbytku spavosti kojenca. Ale než dospeje ku nejakému vedomiu, k tomu potrebuje dlhšiu dobu. Ak je dieťa mocné reči, ešte len vstupuje do duše jasné vedomie, ale bez akejkoľvek spätnej spomienky, lebo by prekážala vo vyššom vzdelávaní slobodnou vôľou. Duša, teraz v hmote tela celkom uzavrená, nepoznáva spočiatku nič, než dojmy, sprostredkovávané jej telesnými zmyslami. Nemôže preto nič poznávať, pretože hmotou tela je tak zatemnená, že ponajviac vôbec nevie, ako tu o sebe trvá i bez hmotného šatu. Po dlhú dobu sa cíti celkom totožná s mäsitým telom a je treba dlhého vývoja priviesť ztelesnenú dušu tak ďaleko, aby pociťovala sebavedomie a bola schopná sa pozorovať ako niečo vlastného. Až keď sa duch v duši začína hýbať, bude postupne jasnejšie v duševnom sebavedomí, ktoré sa potom začne presnejšie poznávať a v sebe celkom skryté veci objavovať. Keď však duch a jeho mocné svetlo v duši sa stane celkom úplným skutkom, potom sa tiež vracajú do duše všetky spomienky a ona prehliada celý svoj vývoj z prírodných ríší vo vyjasnenom vnútornom zrení. Tým odpadá všetok podvod a všetok klam a zostáva len najjasnejšia pravda večného Ducha.

OKO a postup videnia.

Poznámka:  Výňatky sú z Lorberových diel VEJ, „Prirodzené slnko”, „Zem a mesiac”, „Mucha” a „Prirodzené svedectvá,” ako i doplňujúce spisy mystika G. Mayerhofera „Tajomstvo života a Tajomstvo tvorby,” prijaté v rokoch 1850 – 1875) K porozumeniu vedomého postupu videnia je znalosť o podstate svetla ako duchovného pôsobenia nanajvýš významná, preto bude v jednom z ďalších zväzkov o tom pojednané. Ako vo všetkých orgánových tajomstvách je i pri akte videnia živou hnacou strunou duševný podnet, bez ktorého by bolo oko mŕtvou kamerou a zostávalo by podrobené len strnulým zákonom optiky.

Svetlo slnka dáva svojou výkonnou silou a pôsobením na príslušné svetové telesá najvýrečnejší dôkaz, že všade vyvoláva prirodzený život. Keď slnko ako hlavný dodávateľ a darca svetla Zemi zájde, oddávajú sa postupne i prírodní duchovia atmosféry odpočinku, to znamená, že ukončia svoje svetlom vzbudené chvenie (vibrácie) vnútri svojich jemno-hmotných obalov. Preto hmotné oko už ich bytie nepozoruje a pre človeka nastáva bezsvetelná, temná noc. Kde sa ale veľký spolok týchto éterických duchov dostane znovu do vibračného pohybu, tam je pre oko opäť svetlo. Tak sa deje pri východe slnka, kedy sú voľní prírodne živí duchovia povzbudzovaní k činnosti étericko–svetelným pohybom. Čím prudšie vibruje takáto prirodzene duchovná oblasť, tým väčší zásah pôsobí i svojmu najvzdialenejšiemu okoliu a podnecuje jeho lenivý pokoj k podobnému snaženiu. Keď sa svetelný lúč svojim pohybom dotkne predmetu, začnú jeho hmotné čiastočky často v sekunde biliónkrát vibrovať.
Ale týmto chvením vylučujú látky určité svetelné čiastočky, ktoré sa potom na povrchu javia pozorovateľovi ako farby. K tomu pristupuje ešte reakcia, ktorá sa deje v prvkoch samotného oka, a to obnoveným lomom odrážaných farieb v dúhovke a iných častiach orgánov videnia.

„Videnie” značí teda, pozorovať každý predmet v onej farbe, ktorú ako nevlastnú pre jeho bytie (podstatu) odráža, kedy všetky iné hlavné a zmiešané farby nasáva, pretože sú k jeho trvaniu potrebné. Tak nieje farbou „čierna”,  pretože predmet prijal všetky prvky. Preto i biela neni farbou, pretože oku sa zjavujúci predmet nemá vôbec schopnosť nasávať farby a všetky dopadajúce svetelné lúče odráža, bez toho aby ich pre svoju potrebu rozložil. Tak je pôsobenie svetelného lúča veľkým činiteľom všetkého života a sprostredkováva túto skutočnosť okom ľudskej duše.

Keď svetelný lúč z najvzdialenejších hviezd padá do oka, napriek tomu by nebol pozorovaný, keby  samo oko, nebolo slnečnej prirodzenosti. Už vo vlhkostiach oka spočíva svetelný svet, ktorý je rovnorodý s vyžarovaným svetlom z celého vesmíru a tak má v človeku rovnaký účel, aký spôsobuje svetlo v celej tvorbe. Orgán videnia je sprostredkovateľ, ktorým duša pozdvihuje viditeľné k duchovnému a neviditeľnému. Preto je pravdivé príslovie: „Oko je do duše okno”. V stupni, v akom sa oku z vonkajšku zrkadlia diaľky hmotných svetov, svieti i vnútorný duchovný svet okom. Oko ako prijímací orgán dojmov z vonkajšku je záporné, ale ako zrkadlo duše, ako výraz vnútorného, kladne spätne odrážajúce. Čo človek prijíma hviezdnym a slnečným svetlom, žiari opäť zduchovnené z malého orgánu videnia, lebo hmotné svetlo prebúdza zase duchovné svetlo.

V ľudskom oku sú látky a prvky v pigmente, v sietnici a tekutinách krišťáľovej šošovky ako i v dúhovke a rohovke pohromade. Všetky majú slnečnú prirodzenosť a nosia teda v sebe éterické svetelné látky. Ale tieto prvky podliehajú v oku ešte celkom iným účelom duchovným, ktoré vyvolávajú zduchovňujúcu premenu. Tým môže i duša oznamovať, čo sa v jej svete deje. Vnútorné hnutia duchovného života sa môžu v oku naznačovať bez zmeny jeho látok alebo vonkajšieho tvaru. Také stavy, duševným zrkadlom oznamované, sú síce nemerateľné, ale iný človek ich môže presne pociťovať (prenosom duchovného svetelného fluida): dôkaz pre činiteľa svetla, ktorý predstavuje svoju pôvodnú duchovnú moc.
Keď pri silnom nadšení pre vyššie, nehmotné, tento tlak duše ešte vzrastá, nezriedka sa stáva, že sa zdvihne obvyklý telesný postup videnia a miesto neho nastúpi iný. Tu sa človeku zjavujú jemnejšie oblasti duchovného sveta, v ktorých bytie snáď skôr pred tým ani neveril. Pri prestupe z tohoto sveta do onoho berie človek zo svojho telesného organizmu a tým i z oka len duchovnú súčasť, ktorou potom môže vidieť základ a príčinu, ale nie pôsobenie oka v hmote.

O stavbe oka.

Oko je orgán pre vedomé prijímanie svetla, ktorý potom slúži duši prostredníctvom mozgových dojmov pre obhliadanie vonkajšieho sveta. Pretože sa len rovnaké s rovnakým môže priťahovať a sa používať, je oko zložené zo všetkých prvkov, ktoré vo svetle prevládajú. Človek by z plnosti svetla nemohol vidieť obraz slnka oddelene a omnoho silnejšie svietiaci než inú svetelnú oblohu, keby pre to nebolo oko zvlášť uspôsobené. Je však usporiadané tak, že všetko svetlo necháva prísť. Necháva ho dopadať len hlavnými okrajovými lúčmi malým otvorom zrenice na nanajvýš citlivú sietnicu a odtiaľ na zrakový nerv. Týmto zariadením sa vylučujú všetky len jednoducho vzbudené svetelné výtoky (rozptyľované lúče). Len hlavné obrysové lúče, ktoré sa určitým spätným pôsobením pretínajú v určitom uhle, prichádzajú lomené ku zrakovému nervu, ktorým je potom obraz prostredníctvom vhodných orgánov zodpovedajúcim spôsobom vštepený mozgovým tabuľkám. (Viď VEJ IV učenie o mozgu). Keby oko nebolo tak zariadené, nemohol by človek vidieť slnko ako jednotlivý obraz, lebo by bolo všade rovnorodé svetelné more. Oko človeka úplne zodpovedá šupkovému(puzdrovému) glóbu (hviezdny systém vesmíru), v ktorého strede pôsobí ústredné pracentrálne slnko. Preto je v strede oka krištáľová zrenica, ktorá (zvlášť u mnohých zvierat) má viditeľné vlastné svetlo. Inak prijíma zrenica svetlo vonkajších vecí ako Slnko svetlo iných súhvezdí. Krýštáľovou šošovkou prijímajú ihneď vnútorné steny oka všetky lúče a odrážajú ich podporované vlastným svetlom šošovky, zase späť do diaľky. Je dôležité vedieť, že človek sám nevidí predmety, ale len ich zodpovedajúce odrazové obrazy. Toto sa deje, keď sú prijaté čiernou zadnou zrkadlovou pokožkou a ihneď po prijatí úplne osvetlené vrhané von, kde sa potom ešte len veci vidia na onom mieste, kde sú vo svojej prirodzenej skutočnosti. Čo sa týka videnia súhvezdí mimo zemského telesa, tu človek vidí len ich odraz na veľkom zemskom oku. To sa tvorí vzdušným okruhom zeme so všetkými jeho rôznymi hustými druhmi éteru. Je šošovkovito oblého priesvitného tela, ktoré ako zápalné sklo pôsobí, zhusťuje svetelné lúče z vesmíru a v zmladenej miere ich necháva vnikať na zemskú plochu a tým i do ľudského oka. (viď. „Zem a Mesiac”).

Bez tohoto zemského oka by človek nemohol vidieť žiadne malé obrazy súhvezdí. Keby oko videlo predmety v skutočnosti, muselo by ich vidieť v ich prirodzenej veľkosti. Ale že sa všetko vidí len usporiadaním oka v spôsobe šupkového glóbu v nanajvýš zmenšenej miere, dokazuje skutočnosť, že sa i najmenšie hmotné čiastočky dajú mikroskopom mimoriadne zväčšovať. Tento postup je len stále približovanie nazeraného predmetu, prípadne jeho svetelného odrazu ku skutočnej veľkosti predmetu samotného. Tak oznamujú predtým neviditeľné čiastočky (mikróby, infusorie a podobne) pravdu, že prosté oko nemôže vidieť predmety samé, ale len ich zmenšené obrazy, ako bolo vykreslené.

Oko je tak postavené, že mu svetelný lúč ohromnou rýchlosťou pri vstupe neškodí a ešte ponecháva duši čas, aby spracovala sprostredkované obrazy k duchovnej predstave videného. Duša stojí mozgom a zrakovým nervom v stálom spojení s okom. Pretože duchovné činnosti duše musia ešte len prekonať cez hmotu mozgovej hmoty určitý postup, ktorý je pomalší než svetlo, preto má oko zariadenie umožňujúce spomaliť rýchly svetelný lúč. Tomu slúžia rôzne vlhkosti, ktoré tvoria vnútrajšok oka a ho naplňujú a istým spôsobom slúžia ako sprostredkúvajúci rozkladači. Tiež krv nesmie v prenikaní k mozgu vnikať s tou silou a rýchlosťou ako do iných orgánov, ale musí svoj tok spomaliť, aby sprostredkovanie medzi duchom a hmotou mohlo vo všetkých častiach mozgu zodpovedajúcim spôsobom nasledovať. Preto má i veľká tepna pri približovaní k hlave krútenie a nebeží do mozgu priamo, čím sa nápor krvi zoslabuje a duša má kedy utvoriť duchovné, z toho čo prijala hmotou. (Porovnaj zakalené vedomie ako pocit závrate pri prekrvení mozgu). To isté platí i pre organizmus ucha, kde sa tiež zvukové chvenia skracujú a modifikujú, aby sa skrz dušu mohli pretvárať na duchovné dojmy. Prenikanie svetelných lúčov s onými podstatami, ktoré sú v ľudskom oku a so svetlom sú spriaznené, totiž magnetizmus a elektrina, sú obsiahnuté vo fosfore, to by samo k vyššie uvedenému výsledku nestačilo. Preto je tu vybavenie, aby svetelný lúč ako nerozrušený biely prvok nevstupoval do oka, ale aby k nemu boli pripojené látky tekuté, ktoré pomáhajú lúč rozdeliť. Tým je daná schopnosť vidieť farby (tyčinky a čapíky oka).

Aby sa vytvoril z rozptýlených svetelných lúčov všetkých predmetov zmladený obraz videných vecí, stojí za zornicou oka kryštáľová šošovka. Tá prijíma lúče, sústreďuje ich a necháva ich potom v pigmente sietnice opäť rozchádzať, aby na zrkadlovo podobnom, čierno zamatovom podklade vyvolala opäť verný odrazový obraz. Teória, že sa pri postupe videnia zrkadlí na nervovej pokožke obraz obrátene a potom sa reflexiou (odrazom) z vnútra oka opäť obracia, spočíva na veľkom omyle. Optika síce docieľuje obráteného obrazu sklom a výbrusom na oboch stranách vypuklým napodobňuje kryštáľovú šošovku, ale sklo je bez života a jeho lom svetelných lúčov je celkom iný než u oka, lebo to je plné duchovného a hmotného života, pričom duša s postupom videnia ide k dielu inak než sa domnieva veda optiky. Ako by tiež celý zrakový postup mohol byť obmedzený len na matematické línie kruhu, kde predsa iste i oko koňa alebo kozy, ktorých zornice, ako je známe, tvoria podlhovastý štvorhran, vyvoláva obraz videnia. Alebo ako celkovo je uspôsobené oko muchy. Má pár očí, ktoré tvoria takmer sedminu celého jej bytia. Jej každé oko pozostáva opäť z mnohých tisícov menších očí, ktoré - na seba zoradené ako bunky včelieho úľa a každé kužeľovito zašpicatené, všetky hromadne bežia ku spoločnému bodu videnia. (Fazetový tvar, porovnaj svietiacu silu brúseného diamantu). Tým tvoria nepopísatelne silný mikroskop, ktorým môže mucha uvidieť i atomicky najmenšie zvieratká. Ani hmotné pozorovanie ľudského oka nemôže zbadať vo všetkých jeho častiach účelnosť jeho zariadenia. U väčšiny objavov činili ľudia závery z neživého na oživené a tým sa rozširovali mnohé vedecké omyly, čím vždy dochádzalo k nevysvetliteľným rozporom.

Tak tomu bolo i pri pitvách mŕtvol ako prostriedku k štúdiu zvieracieho alebo ľudského tela. Hodiny sa zastavili a živá hnacia sila utiekla. U človeka sa telesnou smrťou uvoľňuje od hmotného tela duševný životný princíp, ktorý s oboma veľkými životnými činiteľmi tvorby, elektrinou a magnetizmom, jedine môže udržovať každý prirodzený život. Tak možno v najlepšom prípade u rozrezanej mŕtvoly zistiť ono rozrušenie ako platné, ktoré spôsobilo vchádzanie a odchádzanie týchto oboch hlavných prvkov. (Znetvoreniny orgánov, nemoc). Ale vlastný životný činiteľ utiekol a s ním každá možnosť rozlúštiť základ života a jeho „prečo”. Tak sú i v ľudskom zrakovom orgáne skryté hlboké tajomstvá. Keď sa okom, malým slnkom v sebe, pozoruje hviezdne nebo, potom je oko samo malým vesmírom, v ktorom sa zrkadlia miliardy slncí. Nekonečnú tvorbu nosí potom oko človeka v sebe. A žiarenie a protižiarenie nespočetných slncí v slnečno – spriaznenom oku pôsobí v duši tušenie zázraku, ako sa to najväčšie opäť nachádza v tom najmenšom a ako také poznáva, čím samo v sebe v podstate je.

Dodatok: Že je oko dušou v spojení so všetkými ostatnými telesnými orgánmi, ukazuje správne učinená očná diagnóza. V zornici oka sa v najjemnejšom tvare zrkadlia mnohé funkčné poruchy – ich rozoznávanie je základom liečebnej metódy).

Duševné pôsobenie narkózy.

O tejto téme sa pojednáva v Lorberovom diele „Nebeské dary”, diel 1. Aby sa tomu porozumelo, je treba vysvetliť pojem „nervový duch”, vlastné životné fluidum tela a preto sa v ďalšom pojednáva tiež o postupoch výživy (VEJ X.).

Všetko, čo sa zo žalúdku prijíma pre výživu tela, nieje tak mŕtve, ako sa to javí. Každá potrava má tri časti. Hrubohmotnú, éterickú a podstatnú. Hrubohmotná je viditeľná a cítiteľná a v ústach a nose sa poznáva chuťou a čuchom. Keď jedlo a nápoj príde do žalúdka, tu sa tam istým spôsobom znovu varí. Pri tom vznikajú dve hlavné súčasti, z ktorých hrubšie hmotná je vedená krvou pre výživu tela, jeho údov, vnútorností a svalov všade tam, kde telesné bunky potrebujú posilu. Jemno–hmotná súčasť potravy sa vylučuje ešte len v spodnom žalúdku, zloženom z dvanástich oddelení (mienený je asi dvanástorník so slinivkou). Tu sa cestou vlastného kvasenia éterická látka prijatej potravy z látkových bunečných obalov oddeľuje a slúži pre oživenie nervov, preto ju možno nazvať „nervovým duchom”. Ale celkom mimoriadne jemne éterická, ktorá predstavuje vlastnú podstatu každej hmoty, sa (po skvasení) vedie slezinou zvláštnou cestou do srdca a odtiaľto ide, úplne očistená, do duše človeka. Tým k sebe priťahuje i duše z každej prijatej potravy sebe príbuzné a tak je vyživovaná a posilňovaná vo všetkých svojich, hmotnému telu celkom podobných jednotlivostiach. (Odtiaľto  i vplyv spôsobu výživy na duševné hodnoty človeka). Keď pokrmy odovzdali dôležité telu, nervom a duši, tu je vlastné nečisté z prijatej oživujúcej hmoty dvoma prirodzenými spôsobmi z tela odstránené. Ale ak sa človek stal hýrilom a požíva nemierne potravu, ako pokrmy, tak i nápoje, tu nemôže byť prijaté už v poriadnom zažívacom postupe spracované a oddelené. Tak prichádza ešte mnoho nevylúčených telesných a duševných oživujúcich častí do čriev a inak cez pečeň, slezinu a ľadviny do močového mechúra, kde spôsobujú opäť kvasenie, z ktorého sa nenáhlivo vytvárajú všelijaké nemoci tela i duše. Mnohými tisícmi lahôdok, ktorými dnes ľudia plnia svoj žalúdok, sa zmocňuje veľký počet takých nevykvasených substancí (inde nazvaných prírodných duchov, lebo všetko podstatné z potravy je duchovné) často celého ľudského tela. Tí potom medzi sebou stále zápolia v boji, ktorému človek trochu odoláva tak, že sa niektorý človek dáva uchlácholiť po nejakú dobu tým, že sa obráti ku známym bylinkám a koreňom a s ich pomocou utíši náklonnosť vnútorných duševných substancí ku revolúcii. Ale také zdravie netrvá dlho. Len keď človek zostane u jednoduchej, striedmej stravy ako kedysi, zostane do vysokej staroby zdravý, ako tomu bolo v praveku.

Potiaľto teda tieto liečebné a dietne rady, ktoré poslúžia i usporiadanému utváraniu zmieneného nervového ducha. Toto éterické fluidum, ktoré zjednáva spojenie tela a duše, hrá i pri narkóze rozhodujúcu rolu. O tom sa v „Nebeských daroch v 2. diele” hovorí. Každý éter ako liehová špecifická tekutina najčistejšej jemnosti (chemicky alkohol, destilované výrobky) pôsobí na nervového ducha omamne. Rovnako tak víno, pivo, mušt a podobné tekutiny, pretože tu sú duševné špecifiká voľnejšie, neviazanejšie než vo vode a iných nekvasených tekutinách. V čistom éteri sú už takmer celkom voľné a môžu sa uchovávať len v tesno uzatvorenej nádobe. Ak príde taký éter vdychovaním s telesným organizmom, v ktorom vládne nervový duch, do spojenia, tu je s ním ako so spriazneným chtivo nasávaný a použitý ku sýteniu vnútorných nervových komôr. Ak sú tieto komory nepripraveným spôsobom náhle takto obohatené, tu sa týmto sýtením nafúknu a v tomto stave už nemôžu reagovať, necítia pri vonkajších zraneniach ani pri vnútornom uchopení zo strany nervového ducha. (Princíp anestézie narkózy).

Že tým je i nervový duch sám pre telo nečinný, je pochopiteľné, pretože sa pre okamžité presýtenie nervových komôr od nich oddelil. Tým sa opäť duša uvoľňuje, pretože ju nervový duch v onom stave preplnených nervových komôr na ne nemôže viazať. Ak je však duša (prechodne) od tela oslobodená, tu sa v dobe tohoto krátkeho nervového omámenia podľa vedomia nachádza v onej oblasti duchovného sveta, ktorá zodpovedá jej ľudskému srdcu alebo mysle. V omámenom stave narkózy prebýva teda duša presne v tom stupni nazerania, ktorý jej je primeraný podľa jej dobrej alebo zlej povahy. Ale pretože tu je ešte duša i nervový duch v plnom spojení ako v primeranom spánku (len duša a nervové komory sú oddelené), môže duša tvary svojich videní prenášať do nervového ducha, ktorý je s ňou ešte spojený. Tak si môže dobre pripomenúť to, čo videla v duchovnom duševnom svete, ale pri tom nevidí, čo sa medzitým stalo s telom.
Zo somnambulného stavu (tranzu) si duša neprináša do vedomého bdelého stavu vedomia žiadne spomienky. Tak sa to má i v hlbokom snení pretože je mimo spojenia s nervovým duchom. Lebo ten zostáva úzko spojený s nervami, ktoré by bez neho nemali sýtenie, boli by oslabované, umierali by a rozpúšťali sa, čo by potom znamenalo i telesnú smrť.
Avšak pri narkóze éterom je práve éter náhradou nervového ducha ako je u prirodzeného spánku žalúdočný éter z pokrmov. Tu sa môže bez nebezpečia nedostatočného sýtenia nervových komôr uvoľniť. Pretože pri tom plne stojí jedine duši k službám, spomína si duša spätne na to, čo videla v oblastiach duchovného sveta.
(Táto spätná spomienka sa vzťahuje na príjem videného do duševného mozgu, pri tom omnoho zriedkavejšie na ďalší prenos týchto dojmov do telesného mozgu a tým do vedomej spomienky na snový život). V tom spočíva veľmi ľahko pochopiteľný rozdiel medzi stavom, ktorý spôsobuje omámenie éterom a magnetickým spánkom (tranzom či hypnózou), v ktorom môže duša svoje telo obhliadať, pretože nervový duch je s ním ešte v spojení, ale pri narkóze sú oba mimo spojenie s telom. Niektorí ľudia majú niekedy po narkóze určité kŕčovité stavy. Predstavujú určitú „túžbu duše po uvoľnení z telesných pút” a to jej bolo práve narkózou vštiepené. Proti tomuto zlu somnambulizmu môže potom byť ako liečivého a ešte lepšie v plnej viere použité vkladanie rúk s modlitbou a postením. Najúčinnejšími liečebnými prostriedkami proti tomu sú pôst a modlitba.

Prirodzené a duchovné liečebné metódy.

Záverečná časť tohoto zväzočku je z Mayerhoferových „Tajomstiev života” a krátko pojednáva o podstate používaných liečebných spôsobov, od oficiálnej školskej medicíny, cez prírodné múdre až k oným liečivým silám, ktorých korene spočívajú v božsky duchovnom jadre človeka samého. Tu sa poukazuje na ďalšie zduchovňovanie liečiteľstva, ktoré obsiahne celistvosť človeka, jeho trojjedinosť tela, duše a ducha a ich pôsobenie. Všetko čo je, má snahu trvať, meniť sa a rozpúšťať a sa zduchovňovať. Každej veci bolo v jej organizácii prepožičanej toľko životnej sily, aby rušiace vplyvy vonkajšieho sveta nemohli dosahovať svojho cieľa príliš rýchle, ale aby sa premeňujúci a rozpúšťajúci postup konal len podľa určitých vývojových a vekových zákonov. Preto sa bude obdobie rušenia a nemoci každej veci a každého tvora vždy novo prichádzajúcou životnou silou tak dlho vyrovnávať, až vo veľkej reťazovej rade všetko stvorené splní svoj cieľ. Urýchľovanie tohoto postupu umelými chybami proti stanovenému zákonu podmieňuje vlastnú nemoc ako viditeľné znamenie nevážnosti všeobecného prírodného poriadku. Človek ako posledný článok tvorby na zemi, síce nadaný svojou slobodnou vôľou, ale svojimi hmotnými vášňami pudený, pôsobí v tomto ohľade najviac, a to nielen svojim zvráteným spôsobom života, ale i pôsobením zemského povrchu otváraním jeho vnútorných síl a podobne, takže musí zmeniť základnú prirodzenosť. Pretože toto opäť spätne pôsobí na jeho obyvateľov, je postup zmeny mocnejšie poháňaný, čo dokazujú viditeľne sa objavujúce nemoci rastlín, zvierat a ľudí veľmi zjavne. Aby tieto poruchy opäť vyrovnali, snažili sa ľudia od najrannejších dôb nachádzať liečivé prostriedky a cesty ku obnove zdravia. Ľudstvo najstarších dôb žilo v súlade s prírodou. Ich vlastný organizmus nepodliehal žiadnej poruche, len tej zákonitej, ktorá pre nepotrebnosť orgánov konečne privodila telesnú smrť. Ľudia až do vysokého veku vyrovnávali všetky iné škodlivé vplyvy dennou náhradou životnej sily. Čím ďalej sa však ľudia odkláňali od prazákladu, tým menej im pomáhali jednoduché, prirodzené prostriedky obnoviť zdravie, museli hľadať silnejšie, pretože jednoduché nepostačovali. Tak ľudia klesali, skracovali si život a vlastnou silou rozmnožovali svoje ťažkosti. V dávnych dobách si vedel rady každý s prírodou zrastený človek. Ale ako ľudstvo pozvoľne klesalo, tu povstali takí, ktorí sa celkom venovali liečiteľstvu ako vede. Prvý a najľahší spôsob bol v tom, aby sa vyhľadalo z potravín to, čo lieči nemoci. A pretože ľudia chorľaveli najviac po nestriedmom požívaní pokrmov a nápojov, tak sa hľadali na poli potravy i liečivé prostriedky. Tak vzniklo „liečenie hmotou”, čo je dnešná alopatia. Hmotné spôsobilo nemoc a hmotné zas malo nemoc odstrániť. Pretože sa ľudia sami stali hmotní, tak sa zhodovala u tohto stavu liečebná metóda najlepšie s organizmom hrubohmotného tela, pričom všeobecne správnou znalosťou podstaty jednotlivých bylín atď. sa telo uzdravilo a v zdraví zotrvávalo až do doby, kedy sa znova poškodilo. Tak je i teraz poväčšinou rozšírená táto liečebná metóda, pomáha lekárom a nemocným pre okamih najľahšie. Ale čím hlbšie kleslo ľudstvo do hmoty, čím zložitejší spôsob života, ktorý bol skôr taký prostý, tým menej dokázali zmienené liečivá, aby napravili rozrušené telá (prestupovaním poriadku). Preto sa siahlo k jedom, ktoré teraz musia nahradiť, čo mierne, hojivé byliny ako jemné, a neškodné prostriedky už nemôžu vykonávať. Alopatickým ošetrením umierajú veľmi mnohí. Do tiel trpiacich sa vnáša mnoho cudzorodých látok pre zaháňanie nemocí, ale namiesto nich vznikajú iné a je prirodzené, že sa tak ľudský život skracuje a potomkovia zoslabnutých rodičov sú ešte nemocnejší.
V tomto hmotnom úpadku sa objavili niektorí osvietení muži s novým liečebným spôsobom, ktorý nepôsobí na hmotu, ale na dušu, a to vyššou mocou, duševnou silou a má v organizme hmotného tela zjednať rovnováhu. Toto „duševné liečenie” je známe ako homeopatia. A je i rozšírené. Tu pôsobí duša práve tými prostriedkami v najmenšej miere ktorými vo veľkej miere telo onemocnelo. Odkiaľ je tento účinok ? Pretože v Božej prirodzenosti neni o sebe nič škodlivého, ale len v druhu a spôsobe daru, v ich množstve a akosti je ich základ, že niečo buď prospieva alebo škodí. U homeopatických liekov nepôsobia hrubohmotné, ale len duchovné hmoty. Tieto majú mnoho spriazneného s onými látkami, z ktorých je zložená duša ľudí, ale i zvierat. A kde pri nemociach jedna alebo iná látka chýba, to homeopatické (podstatné) duši opäť doplnia a z jej sily sa odstráni neporiadok tela. Keby boli alopati (bežní lekári) len trochu pozornejší, mohli by z účinkov určitých homeopatických prostriedkov objaviť, čo pri ich hrubohmotnom ošetrovaní nepôsobí na ľudský organizmus hojivo, ale škodlivo. Homeopatiou dostáva duša opäť svoju silu. Doplňuje nedostatok a pracuje duševne tam, kde alopat hľadá hmotne svoj cieľ.

Slnečné liečenie, héliopatia.

Toto liečenie stojí blízko homeopatie. Slnečné svetlo pôsobí na trpiaceho buď  priamo (viď Lorberovo „Liečivá sila slnečného svetla”), alebo v hmote viazanom tvare a uzdravuje rozrušené pomery ľudského organizmu. Slnko je nositeľ, jeho svetlo – udržovateľ všetkého života. Bez slnečného svetla a tepla by nebola zem ani iná planéta, ktorá okolo neho krúži. Ako udržovateľ celej sústavy musí tiež mať všetko, čo je ku jej ďalšiemu trvaniu potrebné. A pretože udržovanie má rovnaký význam ako zákonitý poriadok v celku, musí slnko vyrovnávať i jeho ťažkosti lebo všetky telesá, ktoré sú mu podriadené so všetkými svojimi tvormi môžu trvať len v poriadku Božom ako zákone najvyššom. Slnko má teda silu a schopnosť vyrovnávať všetky poruchy a pri nedostatku chýbajúce nahradiť. Preto je slnečné liečenie jedným z najjednoduchších a najúčinnejších, pretože ako homeopatia jednoduchými, duchovnými tvorivými prvkami opäť dáva duši, čo omylmi stratila. Tisíce alopatických prostriedkov je v homeopatii (podľa počtu a množstva látky) značne redukované. Heliopatia ich má ešte omnoho menej, čo opäť dokazuje, že celá veľká svetová stavba spočíva len v mále - v niekoľkých hlavných základných zákonoch.

Čím viac sa človek zduchovňuje a bytostne sa približuje k tomu z čoho vyšiel, tým menej prostriedkov potrebuje, aby uviedol svoj narušený organizmus opäť do poriadku, aby jeho duša mohla v zdravom tele ku chvále a vďake svojho Stvoriteľa stúpať stále vyššie.

Vedľa slnečnej liečby je významné tiež liečenie vodou, hydropatia. Ako slnko pôsobí hojivo na nemocného svetlom, tak chce činiť vodné liečenie zhusteným svetlom alebo zhustenou atmosférou a to hlavne cez kožu na vnútornú organizáciu. Čo slnečné liečenie vykonáva svetových éterom alebo slnečným svetlom, to pôsobí vodné liečenie prvkami zemskej duše. Lebo ona ako matka vlastní vždy ešte onu tvorivú a rodivú silu ako kedysi, kedy z lona vody vzišla celá pevná zem a so všetkým na nej stvoreným a ešte dnes je touto matkou udržiavaná a živená.

Ľudia sú deti pôdy a preto má pôda a všetko, čo sa na nej nachádza a ju obklopuje hmotný vplyv na pozemské bytie. Môže i na človeka pôsobiť, odtiaľto je teda moc vody na všetky telesné orgány. Pretože samo ľudské telo patrí vode z troch štvrtín, pôsobí duchovne tvoriace tohoto prvku na vnútornú organizáciu mocne cez kožu. Oživuje vnútorne i zvonka a vplyv vody je vhodný pre udržovanie zdravého obalu duše v pozemskom bytí.

Ak je u slnečného liečenia už len málo pomocných prostriedkov, tak u vodného je to len jediný, ktorý je v mnohých prípadoch zvlášť hojivý (kúpeľ, kúpele, žriedla). Ale ani všeobecne nemožno vodu obchádzať. Väčšie či menšie účinky a doba trvania, kedy a ktorým spôsobom sa môže v tej či onej liečebnej kúre zlo liečiť, ako i následky nemoci a bolesti sú jediné znamenia pre rozhodnutie, ktorému spôsobu liečenia sa dá prednosť. Ale rovnako človek voľbou liečenia podľa svojho vlastného presvedčenia dáva dôkaz, či sa prikláňa ku hmote či k duchu. Ale sú ešte jemnejšie, vyššie liečebné spôsoby až k oným duchovným, kde je všetko zjednotené, splňuje všetky podmienky, ktoré nikdy neškodia, ale vždy môžu pôsobiť len dobro. Jeden taký spôsob je magnetické ošetrovanie, známe ako zvierací alebo telesný magnetizmus. Každá vec má určitý okruh, v ktorom môže svoju silu prejavovať iným a to je jej vlastný „parový okruh”, obklopujúcej ju atmosféry (vyžarujúca sila aury, u Lorbera nazývaná vonkajším životným éterom). Prostredníctvom tejto vlastnej atmosféry sa každá vec oddeľuje, ale zároveň je tým i s inými vecami spojená. Je to sila, ktorá ovplyvňuje iné živé bytosti, ale i veci neživé. U anorganických vecí sa to deje bez vôle, u organických s väčšou či menšou, silnejšou či slabšou vôľou, ktorá môže tento vplyv vedome zosilňovať alebo zoslabovať. Túto životnú atmosféru (auru) má i každý človek. Tou je v spojení s blížnymi a okolným svetom. Používalo sa jej ako liečiva už v staroveku. A mnohí túto silu používali alebo ju zneužívali, bez toho aby vedeli, čo tým činili alebo by mohli vedome vykonať. Pôsobiť telesným magnetizmom znamená, predávať vlastnú silu do iného silou vôle podľa schopností a ľúbosti a tak buď liečiť alebo škodiť. Týmto liečením začali už najjemnejšie a nevážiteľné látky svetovej tvorby ovplyvňovať viditeľne všetko živé i zdanlivo neživé a tomuto vplyvu sa nemôže nič vyhnúť. Je to duchovné pôsobenie najjemnejších hmotných látok a kde tieto chýbajú, sú iným dodávané. A nieje to posledný prostriedok pre ozdravenie a nastolenie rovnováhy. K telesnému magnetizmu sa druží ešte jemnejší a účinnejší magnetizmus duševný. Je to moc duše, pôsobiť na iné duše, aby ich uviedla do nálad a stavov, v ktorých sa potom samy môžu stať lekárom a liečiteľom vlastnej nemoci. U tohoto liečenia už neni telesne hmotné pôsobenie. Tu musí najvyššie a najduchovnejšie, čo duša má, totiž vnútorná Božia iskra vystúpiť a duši trpiaceho prepožičať moc, aby uvoľnila puto, ktoré ju viaže k telu. Duševný magnetizmus musí nemocnému duševným magnetizmom otvoriť duchovné oko, aby duša sama poznala chyby, ktoré zabraňujú jej znovu – uzdraveniu. Tým sa musí stať samoliečiteľom, keď doposiaľ iní museli liečiť jej vady. U tohto liečenia zmizli priehrady, ktoré človeka spojujú s jeho ja, s jeho zemskou hrudou a jej produktami. Čas a priestor sa tu spájajú v pojme večnosť, duša poznáva svojho ducha, svoje telo, svoje spojenie s duchovnými svetmi a svoje postavenie k jedinému večnému svetovému Tvorcovi a milujúcemu Otcovi.

Tohto stupňa nemôžu ľudia dosiahnuť ľahko, k tomu je treba už vysokého stupňa zduchovnenia. Najprv tu musí sám človek stáť ako ušľachtilá bytosť, než sa odváži použiť síl, ktoré majú vzbudiť to najvyššie i v druhom. Ako toho liečiteľ nedosahuje ľahko, práve tak málo môže liečivo zasiahnuť tam, kde v duši neni ušľachtilé hnutie ku prebudeniu. Liečenie je ľahké vtedy, keď človeku sú k službám všetky prírodné prvky.

Toto duchovné znovuzrodenie sa pravdaže ľahko nezískava, preto sú zriedka tak veľkí liečitelia. Ale kde je, tam sa otvára i najvyšší Boží magnetizmus. Tu vládne sila Božia rukami magnetizéra, tu sa môže a uzdravuje slovom a myšlienkou, keď si čistým srdcom a nezištným úmyslom vyprosí a ak je v pláne Božom nemoc určitého človeka liečiť. Ku tejto poslednej jedinej veľkej metóde liečenia patrí viac než mnohí veria a si prajú Božím magnetizmom liečiť. Čím viac moci nad duševnými a prirodzenými prvkami je človeku prepožičaných a čím viac vie rozlišovať veci duchovné od svetských, tým ťažšie sa stáva jeho postavenie v pozemskom svete. Čím väčšie pokušenie, tým väčšieho sebazapierania je treba, aby človek pôsobil v pomeroch, do ktorých ho Boh postavil.

Sedem spôsobov liečenia: Alopatia, homeopatia, heliopatia, hydropatia, telesný, duševný a duchovný magnetizmus sú stupne k najvyššiemu poznaniu. Tak postupuje veda, ľudstvo v celku ako i jednotlivec o sebe od hmoty k duševnému vedomiu a od duševného k duchovnému až k cieľu, zjednoteniu s Božím duchom. Tomu zodpovedá i vzrastanie schopností a síl v človeku. Akonáhle sa duša zduchovnila, rozširujú sa jej vlastnosti a môžu potom spôsobovať veci, ktorým sa obyčajný človek bude podivovať ako zázraku. Ale kto je dôverne zoznámený s duchovnými zákonmi svetovej tvorby, pochopí, že slovo Božej vôle „Staň sa”, je ako sila vložená do každého ľudského srdca, samozrejme ešte vo viazanom stave. Aby sa táto sila stala uvedomelou, k tomu je treba veľkého čistenia duše, aby Boží duch v spojení s ľudským mohol bez odporu pôsobiť takým liečiteľom ako moc nad všetkým zlým a nemocným.

Dodatok.

Pokyny k slnečnému liečeniu.

O zmienenom slnečnom liečení pojednáva podrobne Lorberova „Liečivá sila slnečného svetla”. Tento malý spis bol roku 1955 Lorberovým nakladateľstvom novo vydaný.

Slnečné ožarovanie hrá dnes v školskej medicíne i v prírodnej liečbe pozoruhodnú rolu, ktorá špecificky homeopatickým pôsobením zmienených slnečných prípravkov a ich lacnou výrobou je však najširším kruhom neznáma, žiaľ ku škode im i oficiálnej vede.

Z úvodu ku zmienenému spisu sa tu podáva: Hmotné látky následujúceho slnečného liečenia pôsobia pri predpísaných pomeroch len na priťahovanie slnečných lúčov a ich podržovanie. Ak zodpovedajú také prostriedky tomuto účelu a ak sa používajú v prípadoch nemocí pri dodržiavaní predpísanej diéty a s pravou dôverou (duševná liečivá súčasť), tu sa ich liečivé pôsobenie neminie účinkom. Už v najstarších dobách ľudia pri nejakej telesnej nepohode používali svetla a tepla slnka ako jediného liečivého prostriedku pre uzdravenie. Kládli nemocných na slnko a celkom odkryli tie časti tela, v ktorých nemocný pociťoval slabosť alebo bolesť a skoro sa im uľavilo. V tom je skrytá hlboká pravda, lebo so svetlom slnka prichádzajú čistejší duchovia (podstata éteru). Tí majú najväčšiu príbuznosť so zodpovedajúcimi časťami ľudskej duše. Keď sa teraz pôsobením týchto svetelných duchov privádza duši posilnenie, tu si takto posilnená duša ľahko a skoro poradí s nejakou slabosťou alebo nemocou vo svojom tele, lebo zdravie tela závisí len a jedine na dostatočne silnej duši.  Kdekoľvek pôvodne vstúpi do akejkoľvek podstatnej časti duše nejaká slabosť a duša sama si riadnou cestou nemôže zjednať posilnenie, tu sa obracia na svojho nervového ducha (viď kapitolu o narkóze) a priťahuje z neho k sebe, čo jej chýba. Preto potom vzniká ako vo vybitej batérii, vynútene v nervoch nedostatok onoho životného fluida, ktorým sú jedine držané v správnom napätí. Nervy takto do istej miery vyhladované, sajú potom ešte menej čistú potravu z krvi. Pri tomto dianí vzniká z toho neprirodzený životný postup v prirodzenosti tela a z toho môžu podľa druhu a spôsobu povstávať všelijaké nemoci, ako zodpovedajú jednej alebo inej oslabenej časti duše. Pretože v čistejších slnečno – svetelných dušiach sú všetky podstatné časti, z ktorých sa skladá duša, môže si duša z nich ľahko vytiahnuť čo z nej odišlo. Tým môže tiež opäť obnoviť poriadok skorší vo svojom nervovom duchu a ním v nervoch, ako i v krvi ako pravom prirodzenom životnom napätí. Z tohoto dôvodu je i správny homeopatický postup omnoho výhodnejší než akýkoľvek alopatický, lebo homeopatiou sa duši ihneď privádza duchovné ako duši spriaznené a týmto posilnením sa sama stáva lekárom svojho tela, pretože čo stratila, prijala opäť v týchto jemne – hmotných prvkoch. Ale pri alopatickom spôsobe sa telo núti, aby liečilo svoju dušu. Tá potom ešte len spätným pôsobením môže privodiť obnovenie tela. A to je istotne najnevhodnejšia cesta k nastoleniu plného zdravia. Ale je dobré si všimnúť, že je dvojaká homeopatia. Za prvé, zvláštna, ktorá si nieje vo svojich dôsledkoch istá, pretože lekár stále ešte nemôže poznať, kde a v ktorej časti duše je oslabenie.
(Zakladateľ tejto modernej homeopatie bol Hanemann). Taký liečiteľ potom nemôže s istotou nájsť správne špecifikum duševné, lebo pri všetkej spôsobilosti rozumu mu to neni vôbec možné alebo len sťažka. V duchu znovuzrodený lekár to však môže veľmi dobre. (Napríklad Paracelsus).

Druhému –„všeobecnému” sa má dať iste prednosť pred špeciálnym, pretože pri ňom pri obozretnosti nemôže žiaden lekár chybiť. A tento druh homeopatie v r.1851 oznámil vnútorným slovom Lorber: Bola zmienka o použití slnečných lúčov ku liečebným účelom, totiž k priamemu ožarovaniu nemocných častí tela. Bolo by dostačujúce, keby ľudia dodržovali spôsob života aký bol v skorších dobách. Ale pre súčasný životný spôsob, kedy sa duši všelijakou umelou stravou životne dôležité látky skôr odnímajú než dávajú a samy sú voskrz zlé, by spôsob použitia slnečného svetla starých bol príliš slabý, aby vyvolal žiadúce účinky. Preto je viacero druhov prípravy a použitia slnečno – svetelných látok, pri čom sa k tomu oznamuje i žiadúca diéta. Keď sa k nej pri používaní slnečno – svetelných liečiv prihliada veľmi presne, môže sa tým nemoc, nech je akéhokoľvek druhu a názvu, iste vyliečiť. Že sa slnečno – svetelná látka spája s rôznorodými hmotami, dokazuje očividne celé rastlinstvo. Zvlášť kvety a plody sú dielom činných svetelných duchov v slnečnom lúči. Kto používa známe liečivé byliny, pociťuje z nich stále liečivé pôsobenie. Ale žiadna rastlina neni tak usporiadaná, aby bola schopná prijímať všeobecne zdravotne – svetelnú látku zo slnečných lúčov. Každá rastlina prijíma len to, čo zodpovedá jej podstate a nemôže nič iného prijímať, pretože jej stavba je zariadená pre tie alebo oné slnečné špecifiká (zvláštnosti). Preto sú rozdiely vo farbe, podobe, vôni, atď.

Keby mohol lekár u nemocnej duše presne vypátrať, ktorá z jej častí je slabá alebo čo jej chýba a poznal by bylinku, ktorá chýbajúcu zvláštnu časť obsahuje, tu by mohol dosť ľahko nemocnému človeku vrátiť zdravie v plnosti. Ale pretože hlbšia znalosť človeka je takmer celkom neznáma, zostáva liečiteľstvo skôr len hádaním alebo radou než vedením. Tu (u slnečného liečenia) sa nejedná o využívanie skúseností starých alebo nových pokusov, ale o arkánum (skrytý všeobecný prostriedok), ktorý nemocné ľudstvo, dokiaľ to dovoľuje telesná spôsobilosť môže opäť práve tak novo oživiť ako stále silnejšie svetlo jari novo oživuje rastliny a zvieratá. Mnohí „zázrační lekári” snívajú o večnom živote tela v spojení s dušou tu na zemi, ale pre to samozrejme žiadne arkánum nieje. Ale pokiaľ je človeku dané z Božieho poriadku udržovať dočasne telesný život v zdraví, môže toho dosiahnuť pri správnej diéte a pri správnom použití slnečného arkána a dožiť sa čo možno vysokého veku bez ťažkostí.

Duchovný doslov.

V Jánovom evanjeliu je písané – všetky veci sú stvorené SLOVOM – slovo, ktoré bolo u Boha a v Bohu a všetky tvorivé myšlienky v sebe skrýva. Vo vychádzaní do stvorenia je slovo všeobecným uspôsobovateľom tvarov a životným dychom všetkého stvoreného (v prareči MA = tvar,obmedzenie a genetos = výrobca). A tak prijal Jakob Lorber ako záver svojho diela „Zem a Mesiac” vnútorným slovom tento diktát: „Magnetizmus alebo skôr magnetické fluidum je len Moja vlastná, Moje myšlienky trvalo udržujúca a vedúca vôľa. Lebo tá vedie celé stvorenie a udržuje každému vám viditeľným bytím jeho tvar a primeranú pohyblivosť. I vy sami ste svojim tvarovým bytím jemu na večné časy poddaní. Keby ste tým neboli, boli by ste ničím ako myšlienky, ktoré neboli myslené. Ale vo vás je viac než len Moja nekonečne všetko pôsobiaca vôľa, a toto viac je, že ste Moje myšlienky lásky. Teda prechádza i Moja láska ako Môj základný život do vás a utvára vás Mne podobnými ako samostatné bytosti, ako ďaleko prijmete Moju lásku ... 

Viete, že k tak zvanému magnetizovaniu je žiadúca pevná vôľa a presvedčujúca sila viery, aby sa niekomu týmto spôsobom pomohlo. Tu sa deje len to, že magnetizér čiastočne vedome, čiastočne nevedome svoju silu vôle spojuje s Mojou a necháva ju prúdiť na trpiaceho, čím sa tento potom stáva pevnejším a zdravším.

Moja sila vôle je ono veľké puto, ktoré viaže na seba všetky svetové telesá a všetky ich objíma a vzájomne nosí. Je kladná, preto pôsobí činne, zároveň i záporná vo vlastnom nemeniteľnom sebaudržovaní, ktoré je večným poriadkom ...
Tak je Moja takýmto spôsobom polarizovaná vôľa zároveň základnou látkou všetkých vecí, akokoľvek sú usporiadané: či veľké či malé, ťažké alebo ľahké, tvrdé alebo mäkké – sú len Mojimi myšlienkami múdrosti a prijímajú svoje telesné bytie vám vysvetlenou polarizáciou Mojej večnej vôle. Ak chcete o tom premýšľať, budú vám všetky javy prírodného a ľudského sveta jasné ako slnko. Ale musíte zo svojej hlavy vypustiť všetky svetské vysvetľovania, lebo vpravde vám hovorím: sú pravde vzdialenejšie než jeden pól tvorby od druhého.”

Obsah. (podrobnejšie vysvetlenia sú v spisoch uvedených v zátvorkách)

Úvod
Predhovor
Srdce ako nositeľ života (VEJ V-114., VIII-56.,57.)
Stavba a činnosť ľudského mozgu (VEJ IV-226.-240.kapitola)
Spojenie zmyslových orgánov s mozgom
Neskazený a skazený mozog
Mozog a duša
Stavba a činnosť vnútorností
Stavba sleziny a príprava krvi (Zem 10.kapitola)
Pečeň a ľadviny v ľudskom tele (Zem 11. a 12.kapitola)
Trojaká činnosť ľadvín
O utváraní ľudského tela (VEJ IV-118-120)
Postup plodenia a vývoja u zvieraťa a človeka
OKO a postup videnia (Tajomstvo svorenia-30.Svetlo-32.Oko)
O stavbe oka (Zem 6.kapitola, Tajomstvo stvorenia-32.Oko)
Duševné pôsobenie narkózy (VEJ X-209,210, Nebeské dary 2-kapitola Sírny éter a jeho účinok.)
Prirodzené a duchovné liečebné metódy
Slnečné liečenie – heliopatia (Liečivá sila slnečného svetla)
Dodatok – Pokyny k slnečnému liečeniu
Duchovný doslov (Mesiac 6.kapitola)

3. vydanie
ISBN  3874951022
Všetky práva vyhradené Lorber Verlag Bietigheim – Württemberg
Český preklad nezištne, Júlia Ottová s láskavým dovolením Lorber Verlag v roku 2002